Справа 462/7987/23 
Провадження 2/206/39/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О., 
при секретареві Задорожній К.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Синюк Світлана Вікторівна про визнання нікчемним заповіту та застосування наслідків недійсності заповіту, 

за участю:
представника позивача – адвоката Штинда О.В.,
представника відповідача – адвоката Попова Д.І.,

ВСТАНОВИВ 

16 жовтня 2023 року позивач звернулася до Залізничного районного суду міста Львова з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася
спадщина, до якої увійшли всі права та обов`язки 
ОСОБА_3 , в тому числі на 1/2 частину квартири під номером АДРЕСА_1 , частини земельної ділянки площею 0,0587 га. та будинку 
АДРЕСА_2 Дніпропетровської області, а також домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . З метою отримання спадщини після смерті батька, вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась зі заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни. Однак пізніше, під час перебування у вище згаданій квартирі та перевірки документів батька, вона дізналася, що від імені батька 24 січня 2020 року було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк С.В., яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на момент смерті і на що він за законом буде мати право заповів рідному брату, а відповідно її рідному дядьку – відповідачу ОСОБА_2 . Ще за свого життя ОСОБА_3 виявляв бажання своє майно заповісти його внучкам, а саме її дітям, про що свідчить попередній заповіт ОСОБА_3 . Дані відомості спонукали її засумніватися у законності останнього заповіту. Як вбачається з заповіту від 24.01.2020 року, він складений за участю двох свідків, які являються сусідами спадкоємця за заповітом, а саме відповідача, а також він підписаний іншою, третьою особою у зв`язку з неможливістю підписати заповіт самостійно. Її батько попри свій вік міг власними силами прочитати вголос та підписати вище згаданий заповіт, а для його прочитання чи заповнення або написання певних документів, ОСОБА_3 завжди використовував збільшуване скло (лупу). На думку позивача, сумнівність законності заповіту її батька ОСОБА_3 від 24.01.2020р. виникає й тому, що по-перше, в період з 2002 до 2020 року включно її батько склав вісім заповітів, по-друге, у попередніх заповітах ОСОБА_3 підписувався самостійно та читав їх без проблем, по-третє, у позивача наявні письмові докази про те, що в останні 3 роки свого життя та останні роки перед складенням заповіту, її батько самостійно міг писати, а отже - і читати та по-четверте, свідки вчинення заповіту від 24.01.2020 року, які являються сусідами спадкоємця за заповітом, є прямо заінтересованими особами. Таким чином, заповіт від 24 січня 2020 року є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми. Про нікчемність заповіту відповідач заперечує, оскільки вже подав заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд визнати нікчемним заповіт від 24.01.2020 року складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності заповіту шляхом визнання за ОСОБА_1 права спадкування за законом в першу чергу всього майна за своїм батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 73-77). 
1 лютого 2024 року до Самарського районного суду міста Дніпра на підставі ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17 листопада 2023 року про передачу справи для розгляду за територіальною підсудністю надійшли матеріали даної цивільної справи.
Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпропетровська Плінської А.В., вказана цивільна справа була передана на розгляд до Залізничного районного суду м. Львова, оскільки позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, а тому спір повинен розглядатися за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою, а саме за місцезнаходженням квартири у місті Львові.
17 липня 2024 року з Залізничного районного суду міста Львова до Самарського районного суду м. Дніпропетровська було повернуто вказану цивільну справу на підставі ухвали судді Залізничного районного суду міста Львова Бориславського Ю.Л. від 04.06.2024 року, якою було вирішено повернуто цивільну справу до Самарського районного суду міста Дніпропетровська, згідно ухвали Залізничного районного суду міста Львова від 17.11.2023 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Самарського районного суду міста Дніпра від 17.07.2024 року, вказана цивільна справа була передана для розгляду судді Кушнірчуку Р.О.
Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра від 22.07.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Синюк Світлана Вікторівна про визнання нікчемним заповіту – було залишено без руху.
Після усунення недоліків позивачем, ухвалою суду Самарського районного суду міста Дніпра від 29.07.2024 року, було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження.
Не погодившись з вказаним позовом, 16 вересня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що заповіт складено 24 січня 2020 року о 17:00 год. та у зв`язку з хворобою заповідача його було посвідчено за адресою АДРЕСА_4 та на його особисте прохання заповіт підписано гр. ОСОБА_4 . У заповіді вказано: «заповіт прочитано вголос, відповідає волі заповідача і підписано мною власноручно», /підпис/, ОСОБА_4 . Також у заповіті зазначено, що свідкам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 текст заповіту прочитано вголос у присутності заповідача ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Синюк С.В., і після погодження заповідача з тим, що цей заповіт відповідає його дійсним намірам, в присутності вказаних осіб, свідки підписалися в цьому заповіті, на двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса, а інший, викладений на спеціальному бланку нотаріального документа виданий заповідачу. Свідкам роз`яснено вимоги законодавства, та такі ствердили, що стан здоров`я заповідача не викликає сумнівів в тому, що він адекватно сприймає посвідчення на користь обумовленого ним спадкоємця і робить це вільно. У заповіті виконано підписи свідків із зазначенням їх особистих даних. Особу ОСОБА_4 , який підписав заповіт у присутності нотаріуса було встановлено, його дієздатність перевірено, засвідчено його підпис. У зв`язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено на виклик за адресою : АДРЕСА_4 . Заповіт зареєстрований в реєстрі за №№ 242, 243. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 заповідача гр. ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Оскільки спадкодавець оформив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Синюк С.В 24.01.2020 року, в якому він заповів все своє майно своєму брату ОСОБА_2 , останній в установлений законом період звернувся із заявою від 05.10.2023 року до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М. про прийняття спадщини та дана заява за № 66 приєднана до матеріалів спадкової справи за № 71071570 (15/2023) за фактом смерті гр. ОСОБА_3 . Йому, як відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого брата ОСОБА_3 не видавалось, у зв`язку з наявністю ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 18.10.2023 року, якою заборонено приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Урумовій Жанні Михайлівні вчиняти нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 за заповітом, складеним ОСОБА_3 від 24.01.2020 року та посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк Світланою Вікторівною, зареєстрованого у реєстрі під №№ 242, 243 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. Позивачка, будучи дочкою заповідача (спадкодавця) звернулася до суду з вказаним позовом, оскільки вважала, що заповіт від 24.01.2020 року є нікчемним і саме вона має право на спадкування за законом після смерті свого батька - ОСОБА_3 , як спадкоємець 1 черги, хоча у позовній заяві також зазначає, що заповідач хотів заповісти своє майно дітям позивача, а тому її право взагалі не є порушеним. У заповіті вказано, що заповідач усвідомлював природу правочину та значення своїх дій, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяв вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного та заповів своє майно у присутності двох свідків, що позивачем жодним чином не спростовується та доказів на доведення протилежного суду не надано. Покликання позивача на те, що свідки є заінтересованими особами, оскільки є сусідами заповідача, не відповідають вимогам законодавства, оскільки не стосуються вичерпного переліку осіб, які не можуть бути свідками, визначеному ст. 1253 ЦК України. До таких осіб, які не можуть бути свідками гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - не належать. Позивачем інше жодними доказами не доведено. У тексті заповіту зазначено, що у зв`язку з хворобою заповідача текст заповіту зачитано нотаріусом і свідками вголос та проставлені підписи свідків у ньому. Тобто, вимоги ст. ст. 1248, 1253 ЦК України при складенні заповіту також дотримані. У зв`язку з тим, що на момент складення заповіту від 24 січня 2020 року заповідач мав проблеми із зором і майже нічого не бачив, він скористався своїм правом, визначеним ч. 4 ст. 207 України. Отже, заповідач ОСОБА_3 самостійно обрав особу для підписання заповіту, текст заповіту був прочитаний у присутності двох свідків та нотаріуса до його підписання, нотаріусом здійснено покликання на хворобу заповідача, як підставу підписання заповіту іншою особою, а тому вимоги ст. ст. 207, 1247 ЦК України при складенні заповіту були також дотримані. Доводи позивача, загалом не спростовують останньої волі заповідача, а твердження про те, що заповідач повинен був заповісти все своє майно онучкам позивача, ґрунтується на власних її припущеннях та не доведені жодними доказами у справі. Заповідач помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто більш як через 3 роки після складення оспорюваного заповіту, а тому у випадку зміни власної волі чи намірів, останній мав достатньо часу для його скасування чи внесення до нього змін. Покликання позивача на передування заповіту від 24 січня 2020 року та інших заповітів не спростовує
останньої волі заповідача, чи доводить його складення з порушенням форми та змісту. Таким чином, заповіт виражає останню волю заповідача щодо розпорядження майном, яке належало йому на момент складення заповіту, а також те, що може йому належати у
майбутньому. Крім того, згідно інших раніше складених заповітів, заповідач також заповідав своє майно, в тому числі своєму братові - ОСОБА_2 . У заповіті від 27.01.2016 року, зареєстрованому в реєстрі за №147 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. вже було здійснено покликання на слабкий зір заповідача, внаслідок чого останній не міг самостійно прочитати текст заповіту, та посвідчення заповіту відбувалося в присутності 2х свідків. У заповіті від 21.07.2010 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-1206 та посвідченому приватним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. зазначено, що ОСОБА_3 також заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті - своєму братові ОСОБА_2 . Таким чином, остання воля заповідача згідно оспорюваного заповіту від 24 січня 2020 року підтверджується з його волею, висловленою у попередніх заповітах щодо успадкування свого майна братом, відповідачем у справі - ОСОБА_2 , а не позивачем. Це загалом зумовлює застосування принципу «вірогідності доказів», який все частіше застосовується у практиці ВС. Покликання ж на заповідання всього свого майна заповідачем ОСОБА_3 своїй доньці, позивачці у справі - ОСОБА_1 у будь-якому з цих заповітів - відсутні. Це свідчить про намір заповідача (спадкодавця) та його бажання розпорядитися своїм майном шляхом його заповідання братові (відповідачу у справі), а не власній дочці (позивачу), з якою заповідач був у не приязних стосунках.
Отже, вказані обставини загалом свідчать про те, що твердження позивача про наявність іншої волі заповідача чи про те, що саме позивач повинна була успадкувати майно після смерті заповідача є голослівними. Жодними доказами у справі це не підтверджується, а навпаки - спростовується. Відтак, аргументи позивача щодо нікчемності правочину та порушення форми і його посвідчення є безпідставними та не доведені жодними доказами у справі. Зазначені позивачкою підстави не свідчать про нікчемність заповіту та не впливають на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним йому на праві власності майном. Порядок посвідчення заповіту було дотримано, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для дії, а позивач не довела наявності порушень такого посвідчення. За вказаних обставин, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Ухвалою суду від 8 жовтня 2024 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_7 про забезпечення судових витрат у цій справі. 
Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_8 про витребування доказів у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни копії усіх матеріалів спадкової справи, заведеної за фактом смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та про витребування з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» належним чином завіреної копії заяви ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про відкриття карткового банківського рахунку № НОМЕР_1 , дійсного до листопада 2022 року.
Ухвалою суду від 27 січня 2025 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Штинда О.В. підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. 
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 14 квітня 2025 року пояснила, що вона має трьох дітей. У 2023 році її батько ОСОБА_3 її побив. Між ними були різні стосунки, але останнім часом вони не спілкувалися. Вона прикладала всі зусилля, щоб опікуватися за ним, але офіційний догляд за ним вона не здійснювала, бо батько не був недієздатним. Згодом вона дізналась від батька, що без її згоди та згоди матері, він прописав іншу людину і цим всім займався її рідний дядько. Вона не проживала разом з батьком на момент складання останнього спірного заповіту, а коли у 2018 році батько впав з дробини і зламав ребро, вона приїхала до нього, купила все необхідне та домовилась, щоб за ним доглядали. Її дядько (рідний брат батька) не допомагав з похованням її батька і не прийшов навіть попрощатися. Її батько нікому ніколи не довіряв підписувати свої документи не при яких обставинах. Вважає заповіт нікчемним, бо підпис стоїть на її думку не батька, адже він не такий, як у паспорті, а тому наполягала на задоволенні позову у повному обсязі. 
Представник відповідача - адвокат Попов Д.І., заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі з підстав викладених у його відзиві на позов, а також просив врахувати при ухвалені рішення правові висновки Верховного Суду. 
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні також надав пояснення, в яких звернув увагу на те, що він є рідним братом померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . Його старший брат ОСОБА_9 придбав квартиру та жив в ній все своє життя, а він йому завжди допомагав, бо брат останнім часом мав поганий стан здоров`я та мав проблеми із зором (ходив в окулярах) і хворів ще з 45 років. У 2020 році він ще міг читати, але інколи просив йому допомогти, бо був лежачий. Його брат завжди мав намір заповісти все своє майно після його смерті саме йому, оскільки з дочкою він мав не добрі стосунки, бо вона йому зовсім не допомагала. Фактично з дочкою вони були ворогами, вона ніколи не цікавилась його життям і коли він йому казав, що в тебе ж є донька, брат відповідав, що їй нічого не достанеться і все що в нього є, він заповість йому. Він останній час кормив його з ложки, водив під руку та доглядав його, бо мав ключі від квартири і приїзджав завжди, коли це було потрібно братові, бо окрім нього та його дружини ніхто братові не допомагав. Про наявність якихось інших заповітів від його брата, йому нічого не відомо. При посвідченні нотаріусом останнього заповіту на його ім`я, він присутній не був. Свідка ОСОБА_5 він знає та знав його і брат, а ОСОБА_6 це сусідка і у його брата були гарні стосунки з нею. ОСОБА_4 це також його знайомий, з яким він колись займався спортом і він був свідком при посвідченні заповіту. Просив суд відмовити у задоволені позову. 
Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Синюк Світлана Вікторівна в судове засідання не з`явилась, однак надіслала на адресу суду власні пояснення, в яких вказує про те, що вона при посвідчення заповіту керувалась вимогами ст. 1248 ЦК України, згідно якої нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). До неї, як до приватного нотаріуса звернулись з метою посвідчення заповіту від імені гр. ОСОБА_3 та їй було повідомлено, про те, що у зв`язку з фізичним станом заповіт необхідно посвідчити по місцю проживання (перебування) заповідача. З урахуванням положень статті 13-1 Закону України «Про нотаріат» та п. 2, розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012), виїзд нотаріуса для вчинення нотаріальної дії поза робочим місцем можливий виключно в межах свого нотаріального округу за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених законом. З метою з`ясування обставин посвідчення заповіту, його змісту та інших необхідних даних нею було здійснено виїзд по місцю проживання (перебування) заповідача та було з`ясовано дані необхідні для: складання тексту заповіту, волевиявлення заповідача, дані спадкоємця, а також її було повідомлено, що посвідчення заповіту буде здійснюватися в присутності свідків та підписувати такий буде інша особа. Також, їй було повідомлено дані свідків та особи, яка буде підписувати заповіт. Стаття 1253 ЦК України передбачає, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повного цивільною дієздатністю. Згідно ч. 4 вказаної статті свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, а також особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Частина 5,6 ст. 1253 ЦК України визначає, що свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Згідно ч.4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких тексті правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Після цього, нею в приміщенні нотаріальної контори було підготовлено текст заповіту за допомогою технічних засобів, зазначено в такому волевиявлення заповідача, дані свідків та особи яка підписувала заповіт та вдруге було здійснено виїзд по місцю проживання (перебування) заповідача. Так, 24.01.2020 р., нею було посвідчено заповіт, який було складено гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований АДРЕСА_4 . Посвідчення вказаного заповіту здійснювалось в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , текст заповіту було прочитано вголос у присутності заповідача ОСОБА_3 , після погодження заповідача, що цей заповіт відповідає його волевиявленню, вказаний заповіт через фізичний стан заповідача було підписано ОСОБА_4 , а також такий підписаний свідками та засвідчено нею, як приватним нотаріусом. При цьому, нею було встановлено особи як заповідача, свідків так і особи яка підписувала заповіт, а також перевірено їх дієздатність. Жодних застережень щодо неможливості посвідчення заповіту чи інших даних щодо того, що особи не можуть бути свідками чи підписувати заповіт їй надано не було. Нею, як приватним нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства України щодо форми, змісту та інших даних при посвідчені 24.01.2020 р. заповіту, який було складено гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З врахуванням наведеного, вважає позовні вимоги безпідставними.
Під час розгляду справи в судовому засіданні були також допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Так свідок ОСОБА_10 пояснила, що у 2018 році до міста Дніпра привезли її брата ОСОБА_3 у поганому стані, після того як він впав з драбини та вона за ним доглядала майже на протязі трьох місяців. В цей час позивач ОСОБА_12 доглядала за його квартирою. Коли він був в себе вдома, то в квартирі з ним поруч проживав квартирант, а коли він помер, то вона повідомила про це брата ОСОБА_2 , однак той сказав, роби що хочеш, бо брата не має. За своїм станом читати він може і не міг, але писати точно міг. Коли її син опікувався за ОСОБА_9 , то він їй казав, що брат міг їсти та ходити до вбиральні без сторонньої допомоги. Крім того, коли в брата була заблокована банківська кратка, то її син викликав таксі і вони з ОСОБА_9 їздили до банку, де брат підписував документи для того, щоб її розблокували. Свідок стверджувала, що її брат ОСОБА_9 міг самостійно підписати заповіт, на зважаючи на те, що у 2019 році у нього зір був поганий. Свідок підтвердила, що її брат ОСОБА_9 дійсно звертався до правоохоронних органів відносно ОСОБА_13 , бо йому було все не так. ОСОБА_12 не приходила до нього і не доглядала його, оскільки він сам цього не хотів. Участь у похованні брата приймала тільки вона та позивач ОСОБА_12 . 
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні підтвердила, що заповіт дійсно було посвідчено на її чоловіка – відповідача ОСОБА_2 . Вона та її чоловік ОСОБА_2 доглядали ОСОБА_9 майже 10 років, бо його стан був дуже поганий. Після того, як він впав, в нього було зламане бедро і він не міг пересуватись, ходив тільки по квартирі, а тому вони з чоловіком приїзджали завжди, привозили харчі та все необхідне для його догляду та завжди могли потрапити до квартири, бо в них були ключі від неї. У 2015-2016 роках померлому ОСОБА_9 робили операцію на очах, бо в нього була глаукома. Він тоді фактично погано бачив та користувався кнопковим телефоном. ОСОБА_9 хотів сам, щоб викликали нотаріуса додому і вдома склали заповіт на його брата ОСОБА_2 , бо його донька – позивач ОСОБА_12 ніколи йому не в чому не допомагала та не бажала цього ніколи робити. Ще за 4 роки до смерті ОСОБА_9  повідомляв їм, що має намір скласти заповіт на свого брата ОСОБА_14 . При складанні заповіту її та ОСОБА_14 не було у квартирі, там були тільки нотаріус та свідки, які були сусідами та знайомими померлому ОСОБА_9 . Коли позивач ОСОБА_12 дізналась про існування заповіту на ім`я ОСОБА_14 , то через місяць після смерті ОСОБА_9 , вона прийшла до неї та її чоловіка ОСОБА_14 та просила їх відмовитись від заповіту, інакше вона піде до суду. З моменту смерті спадкодавця позивач ОСОБА_12 жодного разу з ними не спілкувалась. 
Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків та дослідивши матеріали справи і надавши оцінку наданим сторонами доказам, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.
В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові помер батько позивача ОСОБА_3 , про що 12 травня 2023 року був складений відповідний актовий запис за № 2950 та свідчить копія свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася
спадщина, до складу якої увійшли всі права та обов`язки 
ОСОБА_3 , в тому числі, на:
-частину квартири під номером АДРЕСА_1 ;
-частини земельної ділянки площею 0,0587 га. та будинку 

АДРЕСА_2 Дніпропетровської області;
- Домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
З метою отримання спадщини після смерті свого батька, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась зі заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни.
Згодом, позивач дізналася, що від імені батька 24 січня 2020 року було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк С.В., яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на момент смерті і на що він за законом буде мати право, останній заповів рідному брату, а відповідно рідному дядьку позивача – відповідачу ОСОБА_2 . 
Позивач стверджує про те, що за свого життя її батько ОСОБА_3 виявляв бажання своє майно заповісти його внучкам, а саме дітям позивача, про що свідчить попередній заповіт ОСОБА_3 , а тому ці обставини спонукали позивача засумніватися у законності цього заповіту.
Як вбачається з тексту заповіту від 24.01.2020 року, останній складено за участю двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які являються сусідами спадкоємця за заповітом, а також підписано іншою особою – ОСОБА_4 , у зв`язку з хворобою заповідача та на його особисте прохання та посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк С.В. за реєстровим номером 242-243. 
З наданих на адресу суду власних письмових пояснень третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Синюк Світлана Вікторівна вказує про те, що вона при посвідчення заповіту керувалась вимогами ст. 1248 ЦК України, згідно якої нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). До неї, як до приватного нотаріуса звернулись з метою посвідчення заповіту від імені гр. ОСОБА_3 , та її було повідомлено, про те, що в зв`язку з фізичним станом заповіт необхідно посвідчити по місцю проживання (перебування) заповідача. З метою з`ясування обставин посвідчення заповіту, його змісту та інших необхідних даних нею було здійснено виїзд по місцю проживання (перебування) заповідача та було з`ясовано дані необхідні для: складання тексту заповіту, волевиявлення заповідача, дані спадкоємця, а також її було повідомлено, що посвідчення заповіту буде здійснюватися в присутності свідків та підписувати такий буде інша особа. Також, їй було повідомлено дані свідків та особи, яка буде підписувати заповіт. Згідно ч. 4 статті 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких тексті правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Після цього, нею в приміщенні нотаріальної контори було підготовлено текст заповіту за допомогою технічних засобів, зазначено в такому волевиявлення заповідача, дані свідків та особи яка підписувала заповіт та вдруге було здійснено виїзд по місцю проживання (перебування) заповідача. Так, 24.01.2020 р., нею було посвідчено заповіт, який було складено гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований АДРЕСА_4 . Посвідчення вказаного заповіту здійснювалось в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , текст заповіту було прочитано вголос у присутності заповідача ОСОБА_3 , після погодження заповідача, що цей заповіт відповідає його волевиявленню, вказаний заповіт через фізичний стан заповідача було підписано ОСОБА_4 , а також такий підписаний свідками та засвідчено нею, як приватним нотаріусом. При цьому, нею було встановлено особи як заповідача, свідків так і особи яка підписувала заповіт, а також перевірено їх дієздатність. Жодних застережень щодо неможливості посвідчення заповіту чи інших даних щодо того, що особи не можуть бути свідками чи підписувати заповіт їй надано не було, а тому нею, як приватним нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства України щодо форми, змісту та інших даних при посвідчені 24.01.2020 р. заповіту, який було складено гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Від ОСОБА_4  на адресу суду надійшли апостильовані нотаріально посвідчені пояснення, з офіційним нотаріально засвідченим перекладом свідка ОСОБА_4 , в яких він вказує про те, що не може з`явитися на судове засідання, оскільки перебуває за межами території України, а саме у Сполучених Штатах Америки, бо в нього народилася внучка і він допомагає синові доглядати за нею. Крім того, він подав до уряду США запит на отримання дозволу на постійне проживання в цій країні, і найближчим часом не зможе повернутися. На момент складання цієї заяви з-за кордону, він не має фізичної можливості з`явитися у зал суду та надати пояснення щодо спору, що виник між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Разом з тим, він підтверджую свою заяву від 30 вересня 2024 року, яку він подавав до суду щодо обставин підписання ним заповіту від 24 січня 2020 року та інших подій. Ці свідчення та пояснення про відомі йому обставини були викладені ним особисто, без жодного впливу чи примусу, що підтверджується його підписом. Він підтверджує, що ОСОБА_3 заповів своє майно своєму брату, ОСОБА_17 . Така була його особиста воля, про яку він повідомив нотаріусу у присутності свідків. Таку волю ОСОБА_3 він також чув особисто, оскільки вона була озвучена в його присутності. Оскільки ОСОБА_3 на момент складання заповіту не міг самостійно прочитати заповіт, написати своє прізвище, ім`я та по батькові або підписати заповіт, він попросив його підписати від його імені. Перед підписанням заповіт було зачитано вголос, і ОСОБА_3 підтвердив таку свою волю. Під час зачитування заповіту були присутні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також нотаріус. Ці свідчення щодо відомих йому обставин, як і його попередні свідчення, викладені ним особисто, що він, ОСОБА_4 , підтверджує своїм підписом на цій заяві. В цій заяві ОСОБА_4 зазначає, що він усвідомлює кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень відповідно до законодавства України, а його свідчення ґрунтуються виключно на правдивій та достовірній інформації, отриманій ним особисто. У зв`язку з його перебуванням та проживанням за кордоном, а саме у Сполучених Штатах Америки, просить вважати цю заяву його письмовими поясненнями (свідченнями) про відомі йому обставини щодо виниклого спору.
Вказані письмові свідчення ОСОБА_4 суд приймає до уваги, оскільки будучи залученим в якості свідка до вказаної справи останній не зміг з`явитися в судове засідання з причин постійного проживання за кордоном, а тому єдиним можливим способом отримання від нього інформації щодо відомих йому обставин, що стосуються предмету спору є надання ним письмових свідчень, які суд вважає такими, що надані ним безсторонньо, особа затратила свій час та ресурси для їх засвідчення, апостилювання у спорі, в якому не є його стороною, та який не зачіпає його права та інтереси, зробивши це ще 10.12.2025 року, у найближчому до його місця проживання секретаріаті (м. Річмонд, штат Вірджинія, США) та на наступний день відправивши їх на адресу відповідача - ОСОБА_2 з метою здійснення нотаріально засвідченого перекладу апостильованого документу на українську мову з метою подання до суду. Дані документи (заяву/апостиль) засобами поштового зв`язку (USPS, трекінг СН 245279824 US) отримано відповідачем тільки 20.01.2026 року та подано для здійснення нотаріально засвідченого перекладу на українську мову, а 29.01.2026 року представником відповідача - адвокатом Поповим Д.І. отримано нотаріально засвідчений переклад документів, зареєстрований в реєстрі за № 96. Відтак, дані документи не могли були подані відповідачем раніше, оскільки не залежать від волі чи суб`єктивного ставлення відповідача до своїх процесуальних обов`язків, а відповідач сам отримав їх тільки в січні 2026 року у зв`язку з тривалістю реєстрації, апостилювання документу, адресування в іншу країну, значною відстанню між державами, перебування України в умовах військового стану тощо, та вчинив усі належні та необхідні дії для швидкого їх перекладу з метою подання до суду. У іншому випадку, такі документи могли б бути відразу надіслані свідком на адресу суду, проте, були б відображені мовою оригіналу без здійснення їх нотаріально засвідченого перекладу в Україні, що потребує додаткових дій та затрат, які свідок перебуваючи за кордоном не може здійснити самостійно. Відтак, вчинивши всі необхідні дії щодо перекладу документів, відповідач - ОСОБА_2 подав клопотання про визнання причин пропуску строку на подання доказів поважними та приєднання до матеріалів справи письмових свідчень гр. ОСОБА_4 з їх нотаріальним засвідченням, апостилюванням та нотаріально засвідченим перекладом. 
Як вбачається з матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М. після смерті ОСОБА_3 , відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого брата ОСОБА_3 не видавалось, у зв`язку з наявністю ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 18.10.2023 року, якою заборонено приватному нотаріусу вчиняти нотаріальні дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 , посвідченим ОСОБА_3 від 24.01.2020 року та посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк Світланою Вікторівною, зареєстрованого у реєстрі під №№ 242, 243 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. 
Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Відповідно до частини 1 ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Згідно абз. 1-2 частини 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Відповідно до абз. 3 частини 2 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
За змістом частин 2-6 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом 3 частини 2 ст. 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту - є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю.
Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.
Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Крім того, порядок, процедура, форма та сам зміст посвідченого спірного заповіту відповідають і Постанові КМУ від 15.06.1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених» із відповідними змінами і доповненнями на час складення оспорюваного заповіту, в якій в особливостях посвідчення заповітів зокрема зазначено :
15. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Посадова, службова особа посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб у присутності свідків. Не допускається вчинення заповіту через представника.
16. Заповіт складається однією фізичною особою (крім заповіту, що складається подружжям). Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та народження заповідача і підписується заповідачем власноручно. Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності та у присутності запрошених ним двох свідків заповіт може підписати інша фізична особа згідно з пунктом 7 цього Порядку. (П.7. «У разі коли фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт чи довіреність, за її дорученням в її присутності та в присутності посадової, службової особи такий документ може підписати інша фізична особа. Про причини, з яких особа, від імені якої посвідчується заповіт чи довіреність, не підписала документ, зазначається у посвідчувальному написі»).
17. Текст заповіту складається так, щоб розпорядження заповідача не викликало непорозумінь чи сумнівів під час оформлення спадщини.
18. Присутність не менш як двох свідків є обов`язковою умовою при посвідченні заповітів. Свідком може бути фізична особа, що має повну цивільну дієздатність. Свідком не може бути: інша посадова, службова особа; спадкоємець за заповітом; член сім`ї та близький родич спадкоємця за заповітом; фізична особа, що не може прочитати або підписати заповіт внаслідок фізичної вади або хвороби. У заповіті зазначаються прізвище, ім`я та по батькові свідка, дата його народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
19. Для посвідчення заповіту від заповідача не вимагається подання документів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.
Аналізуючи вказані норми права та співвідношуючи їх з фактичними обставинами та умовами посвідчення оскаржуваного позивачем заповіту від імені померлого ОСОБА_3 від 24.01.2020 року, переконують суд в тому, що порядок та процедура посвідчення вказаного заповіту була дотримана та повністю відповідає вимогами Цивільного законодавства України, що узгоджується і з показами допитаних в судовому засіданні свідків та наданими письмовими поясненням третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Синюк Світлани Вікторівни, яка його посвідчувала та ОСОБА_4 , який його на прохання померлого підписував та які були безпосередньо присутніми при його складанні.
Як вбачається з дослідженого судом заповіту від 24 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк С.В., він повністю відповідає вимогам законодавства щодо форми та у заповіту, його реквізитам, відображає дійсну волю спадкодавця (заповідача), про що зазначено в самому заповіті.
У заповіті вказано, що заповідач усвідомлював природу правочину та значення своїх дій, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяв вільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного та заповів своє майно у присутності двох свідків, що позивачем не було спростовано та доказів на доведення протилежного суду не було надано.
Твердження позивача про те, що свідки є заінтересованими особами, оскільки є сусідами заповідача, є безпідставними, оскільки це не стосуються вичерпного переліку осіб, які не можуть бути свідками, визначеному ст. 1253 ЦК України, а самі свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до таких осіб - не належать. 
Крім того, з аналізу ч. 1 ст. 1253 ЦК України вбачається, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Проте, існує імперативна вимога закону, коли присутність таких свідків є обов`язковою, а саме абз. 3 частини 2 ст.1248 ЦК України, коли заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, то посвідчення такого заповіту має відбуватися при свідках стаття 1253 ЦК України).
У тексті заповіту зазначено, що у зв`язку з хворобою заповідача текст заповіту зачитано нотаріусом і свідками вголос та проставлені підписи свідків у ньому, а отже вимоги ст. ст. 1248,1253 ЦК України при складенні заповіту також були дотримані.
В судовому засіданні було також встановлено та підтверджено показами свідків, що на момент складення заповіту від 24 січня 2020 року заповідач дійсно мав проблеми із зором, але за умов відсутності будь – якої медичної документації або експертизи про ступінь таких проблем із зором, очевидним є те, що він все ж таки скористався своїм правом, визначеним ч. 4 ст. 207 України, зокрема якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа, а підпис цієї іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Сам факт того, що заповідач дійсно мав проблеми із зором, не викликає у суду буд – яких сумніві, оскільки з дослідженого в судовому засіданні копії заповіту від 27.01.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 147 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., також зазначалось про слабкий зір заповідача, внаслідок чого останній не міг самостійно прочитати текст заповіту та посвідчення його відбувалося також в присутності двох свідків (а.с.148 т. 2).
Доводи представника позивача про те, що у заповіті вказано, що він прочитаний уголос заповідачем, не може свідчити про його нікчемність в розумінні положень ст.. 1257 ЦК України, оскільки це не свідчить про його складання з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а сукупність досліджених в судовому засіданні доказів, свідчить про те, що заповідач був ознайомлений з його змістом та на власний розсуд скористався своїм правом, визначеним ч. 4 ст. 207 України.
Отже, заповідач ОСОБА_3 самостійно обрав особу для підписання заповіту, текст заповіту був прочитаний у присутності двох свідків та нотаріуса до його підписання, нотаріусом відображено у заповіті про хворобу заповідача, як підставу підписання заповіту іншою особою, про що вона також зазначає і в своїх письмових поясненнях, а отже останнім належним чином були дотримані вимоги ст. ст. 207, 1247 ЦК України при нотаріальному посвідчені заповіту. 
Суд критично відноситься до доводів позивача та її представника в частині того, що заповідач повинен був заповісти все своє майно її дітям (онучкам заповідача), оскільки вони ґрунтується виключно на власних припущеннях та не доведені жодними доказами належними доказами та не спростовують останньої волі заповідача, а за змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Приходячи до такого висновку, суд враховує ту обставину, що заповідач помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто більш як через 3 роки після складення оспорюваного заповіту, а тому у випадку зміни власної волі чи намірів, останній дійсно мав достатньо часу для його скасування чи внесення до нього змін, а твердження позивача на передування цьому заповіту від 24 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюк С.В. інших заповітів, також не може спростовувати останньої волі заповідача, чи доводити його складення з порушенням форми та змісту, оскільки за загальним правилом, заповіт виражає останню волю заповідача щодо розпорядження майном, яке належало йому на момент складення заповіту, а також те, що може йому належати у майбутньому.
Крім того, з оглянутого в судому засіданні заповіту від 06.06.2017 року, зареєстрованому в реєстрі за № 3-273 та посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шевців О.Г. вбачається, що заповідач також заповідав своє майно, в тому числі своєму братові - ОСОБА_2 (та гр. ОСОБА_18 в рівних частинах кожному).
Також, згідно заповіту від 13.08.2016 року, зареєстрованому за № 1-841 та посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О., той же заповідач ОСОБА_3 теж заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і все те, що буде йому належати на день смерті - своєму братові ОСОБА_2 .
У заповіті від 21.07.2010 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-1206 та посвідченому приватним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. теж зазначено, що ОСОБА_3 також заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті - своєму братові – відповідачу ОСОБА_2 .
За таких встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, які суд оцінює разом з дослідженими доказами, дають підстави вважати, що остання воля заповідача згідно оспорюваного заповіту від 24 січня 2020 року узгоджується з його волею, висловленою у попередніх заповітах щодо успадкування свого майна саме братом, відповідачем у справі - ОСОБА_2 , а отже спростовує і самі доводи позивача про те, що померлий її батько мав дійсний намір заповісти своє майно саме їй або своїм онучкам, оскільки жодне волевиявлення про це у будь-якому з цих заповітів - відсутнє.
Судом не може бути залишено поза увагою і той факт, що про дійсне волевиявлення та намір заповідача та його бажання розпорядитися своїм майном шляхом його заповідання саме братові, а не власній дочці, свідчить також та обставина що між заповідачем та позивачем дійсно були не приязні стосунки і про це свідчать неодноразові заяви заповідача ОСОБА_3 до Шевченківського відділу поліції ГУНП у Львівській області про вчинення ОСОБА_1 (донькою) кримінального порушення, в якій він називав позивача «ворогуючою бувшою дочкою», яка намагалася вселитися в квартиру без його дозволу. У заяві від 23.11.2017 року заповідач вказував, що ОСОБА_1 ворогує з ним вже більше 15 років, а у заяві від 14.02.2018 року до слідчого Шевченківського відділу поліції ГУНП у Львівській про вчинення кримінального правопорушення він вказував про наругу над державними символами та про те, що його донька (позивач у справі) стала для нього «бувшою» (т. 1 а.с.39-52).
Разом з цим, суд вважає неспроможними доводи представника позивача в частині того, що заповідач ОСОБА_3 міг самостійно писати та читати, про що свідчать підписані ним власноруч документи в АТ «Приватбанк», оскільки ці витребувані судом документи датуються січнем 2019 року (т. 2 а.с.194-197), тобто значно раніше, ніж був складений останній заповіт заповідачем. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд також враховує положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В цій справі, що розглядається, підлягають застосуванню наступні правові позиції у подібних правовідносинах, які викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі №766/411/16-ц (провадження № 61-32528св18), у Постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі №761/25089/17 (провадження № 61-718св20) у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду та у Постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №542/1135/15-ц (провадження № 61-5922св18) у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду де зокрема зазначено, що відповідно до вимог статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 295/5 від 22 лютого 2012 року, у відповідній редакції. Так, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (п.1.8 глави третьої Розділу II Порядку). На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менш, ніж при двох свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (п. 1.11 глави третьої Розділу II Порядку). Суди установили, що через слабкий зір спадкодавця ОСОБА7, неможливість нею самостійно прочитати та підписати заповіт, за її проханням він був зачитаний вголос свідками та підписаний свідком ОСОБА_Ю, про що вказано у тексті заповіту. Отже, посвідчення заповіту при свідках та підписання заповіту іншою особою за проханням заповідача та в її присутності відповідає як положенням статей 1248, 1253 ЦК України, так і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Установивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, прочитаний заповідачу двома свідками, підписаний свідком у присутності нотаріуса, заповідача і свідків, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті, нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема, послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і позивачем не доведено таких порушень даного процесу, які б мали наслідком недійсність заповіту, касаційний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позовних вимог.
У Постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі №715/316/18-ц (провадження № 61-15713св21) у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звернуто увагу на те, що в ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК У країни). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину», що підтверджує те, що у цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена тільки у випадках, прямо передбачених законодавством, підстав для чого у даній справі не вбачається. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, що дозволяє поставити під сумнів факт порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу безпосередньо позивача у справі.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю», що підтверджує наміри позивача - ОСОБА_1 обмежити (скасувати) вільне волевиявлення заповідача, шляхом знаходження «штучних» підстав для визнання заповіту нікчемним.
Щодо неналежного способу захисту права, то суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) де звернуто увагу на те, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовивши в позові, виходили із недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що позивачкою не доведено порушення порядку посвідчення заповіту, а також того, що свідок ОСОБА 4 є близьким родичем ОСОБА 2 і мала особисту зацікавленість під час його підписання.
При цьому суди не звернули увагу на те, що вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити саме з цієї підстави.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (№ 61-10983св21), від 08 грудня 2021 року у справі №323/501/20 (провадження № 61-427св21) про встановлення нікчемності заповіту.
Зважаючи на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилилися з підставою для такої відмови, тому оскаржувані судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.
Вказані висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).
Не менш неналежним і неефективним є й інший заявлений позивачкою спосіб захисту - вимога про застосувати наслідків недійсності заповіту шляхом визнання за ОСОБА_1 права спадкування за законом в першу чергу після смерті батька.
Так, у п. 74 постанови КЦС ВС від 30 квітня 2025 року у справі № 752/4458/23, зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 
Пункт 75. Суд касаційної інстанції зазначає, що відповідно до підпункту 5.1 пункту 5 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийнятті.
Пункт 76. Таким чином, нотаріус при оформленні спадщини надає оцінку заповіту та має право відмовити у його прийнятті, зокрема і з підстав його нікчемності, про які зазначено в мотивувальній частині судового рішення, яке набрало законної сили.
Пункт 77. Крім того, відповідно до пункту 8 глави 3 розділу II вказаного Порядку відомості про заповіт, зміни до нього та його скасування підлягають обов`язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 831/19569.
Пункт 78. Особа, яка вважає свої права порушеними, може пред`явити позов про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом виключення із спадкового реєстру відомостей про реєстрацію заповіту, який є ефективним способом захисту (постанова Верховного Суду від ЗО січня 2023 року у справі № 472/566/19 (провадження М61-938св22).
Відповідно до постанови КЦС ВС від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21. «Водночас вимог (за наявності перешкод у реалізації права на спадкування) про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом виключення із Спадкового реєстру відомостей про реєстрацію заповіту та/або зобов 'язання внести відповідну інформацію до Спадкового реєстру позивач не заявляв».
Формулюючи таку вимогу, позивачка фактично намагається безпосередньо отримати судове визнання свого спадкового права, оминаючи належну процедуру усунення перешкод для спадкування. Однак до моменту усунення заповіту як юридичного факту та його наслідків будь- яке рішення про право на спадкування буде передчасним і таким, що не здатне належно захистити інтереси.
Доти, доки у Спадковому реєстрі зберігається запис про заповіт, будь-яке «декларативне» визнання за позивачкою права на спадкування залишатиметься неефективним. Нотаріус позбавлений можливості видати їй свідоцтво за законом, поки існує зареєстрований заповіт чи видане на його підставі свідоцтво на ім`я спадкоємця за заповітом. Отже, судове рішення про право на спадкування без попереднього усунення такого запису не відновлює порушене право і не може бути виконане в нотаріальному порядку.
Як положення ЦК України, так і стала практика Верховного Суду визначають інший, належний спосіб захисту у разі нікчемності заповіту - вимога про скасування (виключення) запису про заповіт у Спадковому реєстрі (за наявності належних для цього підстав).
Зокрема, Верховний Суд вказує, що особа, чиє право порушене нікчемним заповітом, має пред`явити позов про застосування наслідків недійсності правочину шляхом виключення із Спадкового реєстру відомостей про реєстрацію цього заповіту, оскільки саме цей спосіб є ефективним захистом порушено права.
Вимога ж про визнання права на спадкування у даному разі є передчасною і не відповідає приписам статті 16 ЦК України щодо ефективності способу захисту.
Враховуючи фактично встановлені в судовому засіданні обставини справи та розглядаючи справу на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дотримуючись засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, як того вимагають приписи ст. ст. 12, 13 ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у заявлений позивачем спосіб. 
Вирішуючи питання щодо судових витрат по справі, суд враховує положення ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України, згідно яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На виконання вимог ст. 141 ЦПК України, представник відповідача подав докази понесення витрат на надання правничої допомоги, а відтак, вимоги ст. 141 ЦПК України щодо подання відповідної заяви - дотримані.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Так, при поданні відзиву на позов відповідачем було зазначено про орієнтований розрахунок судових витрат, який становить 40000,00 гривень, однак він при поданні відзиву не міг знати про тривалість розгляду справи, кількість судових засідань проведених у справі, обсяг досліджуваних доказів, про витребовувані позивачем докази, викликаних ним свідків, подання позивачем інших процесуальних заяв та клопотань, на які подавалися заперечення та пояснення тощо. 
Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1.розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2.розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З наданих представником відповідача документів, розмір витрат відповідача на правничу (правову) допомогу та опис робіт, виконаних адвокатом, а також оплата наданої правничої допомоги підтверджуються: 
-Договором про надання правової допомоги № 18/10-1 ПД від 18 жовтня 2023 року, 
-Додатком №1 від 16.10.2024 року до Договору № 18/10-1 ПД, 
-Актом №1 від 13.02.2026 року (з детальним описом робіт/наданих послуг) до Договору № 18/10-1 ПД від 18 жовтня 2023 року, 
-Квитанціями від 18.02.2026 року № 971830016 та 971830017 про оплату згідно акту.
які безпосередньо пов`язані з розглядом вказаної справи та на переконання суду є співмірними із складністю справи та наданою правовою допомогою, часом, витраченим на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, обсягом підготовлених та поданих до суду документів, кількістю судових засідань та кількістю поданих процесуальних документів.
Надаючи оцінку запереченням представника позивача, викладеним у клопотання про зменшення судових витрат, суд враховує позицію, викладену у постанові ВСУ від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19, де суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Вищенаведене узгоджується і з правовими висновками щодо вирішення судами питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, викладеними в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/16, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
З огляду на те, що понесені відповідачем витрати на правничу допомогу були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим та їх сплата у розмірі 101924,00 гривень підтверджена належними доказами та банківськими квитанціями до платіжної інструкції, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для їх стягнення з позивача на користь відповідача.
Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Синюк Світлана Вікторівна про визнання нікчемним заповіту та застосування наслідків недійсності заповіту – відмовити повністю. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_6 РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 101024,00 гривень. 
Повний текст рішення складено 17 березня 2026 року. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд міста Дніпра протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Кушнірчук Р.О.