Справа № 761/36111/24
Провадження № 2/761/2503/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Савчук Ю.Н.,
при секретарі: Фортуні М.А.,
за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Павликівського В.І. , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування майнової та моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ :
У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 1000 000 грн. моральної шкоди та 338 477,55 грн. інфляційних втрат та 3% річних.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.10.2015 року у справі № 761/24136/15-ц було зобов`язано ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» зарахувати кошти на поточний рахунок позивача та виплатити суму вкладу. У зв`язку із прийняттям НБУ рішення щодо віднесення банку до неплатоспроможних та введення процедури тимчасової адміністрації та ліквідації, повноваження органів управління банком перейшли до Фонду. Однак виконання рішення суду за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів було неможливим у зв`язку із протиправною бездіяльністю відповідача, чим завдано позивачу моральної шкоди. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано на суму заборгованості за вкладом 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 338 477,55 грн.
Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.
Ухвалою суду від 04.06.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
27.06.2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи його тим, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види невиконання грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальним законом. У спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Таким чином, Фонд гарантування проводить відшкодування вкладникам неплатоспроможних банків виключно у спосіб, встановлений цим законом, ст. 36 якого передбачає, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових економічних санкцій за невиконання зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку. Крім того, прострочення, яке є підставою для настання цивільно-правової відповідальності у вигляді сплати сум, визначених ст.625 ЦК України, в даному випадку не мало місця, оскільки законом не визначено конкретного строку виплати гарантованого відшкодування, а лише передбачено здійснення такої виплати упродовж усього строку ліквідаційної процедури. Також ст.20 Закону встановлено перелік виплат, які можуть бути здійснені на рахунок коштів Фонду та встановлено, що інші виплати здійснюються порядку черговості, встановленої законом. Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.10.2015 року у справі № 761/24136/15-ц було зобов`язано зарахувати кошти на поточний рахунок позивача та виплатити вказані кошти саме ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», а не Фонд . Спосіб та порядок виконання рішення суду шляхом зобов`язання виплатити кошти за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування змінено ухвалою суду лише 20.01.2017 року. Проте суб`єктний склад учасників справи не змінювався, а відтак особою, зобов`язаною за рішенням суду продовжує залишатися ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива», а не Фонд, який має статус державної установи та не відповідає за невиконання зобов`язань банком. Крім того, певний час існували обставини, які унеможливлювали виконання рішення суду у зв`язку із оскарженням постанови правління НБУ від 23.05.2015 року «Про віднесення ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» до категорії неплатоспроможних» в судовому порядку, рішення у справі винесено 27.12.2018 року, також у Фонду була відсутність можливості вчиняти будь-які ді від імені банку у зв`язку із дією заборони на прийняття рішень про ліквідацію банку, що була встановлена ухвалою господарського суду міста Києва від 15.10.2015 у справі № 910/2664/15 про забезпечення позову. Також позивачем не доведено наявність цивільно-правового правопорушення, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.
03.07.2025 року позивачем було подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що правовідносини між сторонами носять позадоговірний характер. Зобов`язання Фонду здійснити виплату гарантованого зобов`язання за вкладом виникло з рішення суду. Доводи відзиву щодо того, що зобов`язаною особою за рішенням суду є неплатоспроможний банк, а не Фонд, є безпідставними з огляду на те, що за змістом ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник має право на одержання вкладу за рахунок коштів Фонду, а відповідно до ст.36 цього Закону Фонд набуває всіх повноважень органів управління банку. До вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України, які є пріоритетними над нормами вказаного закону. Крім того, норми вказаного закону поширюються на договірні правовідносини вкладників та банку, однак не поширюються на позадоговірні відносини між клієнтами банку та Фондом. Вважає, що доводи відповідача про відсутність конкретного строку для здійснення виплат за вкладами такими, що не заслуговують на увагу, оскільки такий строк встановлений ст.28 Закону. Також зазначає про відсутність мораторію на стягнення коштів з Фонду. Щодо відшкодування моральної шкоди, вона повинна компенсуватися в будь-якому випадку її спричинення, незалежно від наявності спеціальних норм. Право на відшкодування моральної шкоди позивача як споживача фінансових послуг передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Перешкоджання відповідачем виконанню рішенню суду є протиправним, а заподіяння моральної шкоди протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень, яким є Фонд, презюмується.
Ухвалою суду від 13 серпня 2025 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.10.2015 року у справі № 761/24136/15-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про захист прав споживача фінансових послуг- задоволено частково. Зобов`язано ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» зарахувати кошти у розмірі 8970,35 доларів США на поточний рахунок позивача; зобов`язати відповідача виплатити позивачеві вклад за договором від 20.11.2014 № 51-в-17/367026 у сумі еквівалента 8970,35 доларів США у гривні за курсом НБУ на день 13.06.2015, а саме - у розмірі 195 272,86 грн.; ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» виплатити ОСОБА_1 відсотки за договором вкладу від 20.11.2014 №51-в-17/367026 за ставкою 9% річних за строк з дня, наступного за днем витребування 19.02.2015 до дня прийняття рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних 23.06.2015, а саме у розмірі 274,93 долари США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом становить 6045,12 грн.; Зобов`язано ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» виплатити ОСОБА_1 майнову відповідальність за порушення грошового зобов`язання за договором вкладу від 20.11.2014 № 51-в-17/367026 за ставкою 3% річних у розмірі 91,64 долари США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом становить 2015 грн. 07 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач стверджував, що внаслідок протиправної поведінки відповідача щодо невиконання судового рішення йому спричинено майнову та моральну шкоду.
Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене рішення суду набрало законної сили.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20.01.2017 року змінено спосіб та порядок виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі № 761/24136/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про захист прав споживача фінансових послуг, встановивши спосіб і порядок виконання судового рішення за положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме шляхом: зарахування коштів у розмірі 8970,35 доларів США на поточний рахунок ОСОБА_1 в неплатоспроможному банку Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива»; виплатити ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування коштів за договором вкладу від 20.11.2014 № 51-в-17/367026 за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.11.2022 року замінено сторону боржника у виконавчому провадженні №50498043 за виконавчим листом від 14 березня 2016 року з виконання рішення суду у справі №761/24136/15-ц з: Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» на: Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк "Фінансова Ініціатива» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Відповідно до вказаної ухвали суду на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 №408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 №121 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива», згідно з яким з 24.06.2015 запроваджено в банку тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.
На підставі рішення Правління Національного банку України від 21.05.2019 №352-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.05.2019 №1268 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» та делегування повноважень ліквідатора банку», розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» строком на два роки з 22 травня 2019 року до 21 травня 2021 року включно.
20 вересня 2021 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №960 «Про затвердження ліквідаційного балансу та звіту про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива», яким затверджено ліквідаційний баланс та звіт про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива».
17 лютого 2022 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №119 «Про деякі питання ліквідації ПАТ «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива», яким в Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» відкликано повноваження ліквідатора.
З моменту набрання чинності вказаним рішенням, ліквідація Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» здійснюється безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.о
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Валевського Олександра Олександровича щодо вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №50498043 з виконання рішення суду у справі №761/24136/15-ц; зобов`язано державного виконавця невідкладно та в повному обсязі вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії у виконавчому провадженні №50498043, спрямовані на виконання рішення суду в цивільній справі №761/24136/15-ц.
Постановою державного виконавця Валевського Олександра Олександровича від 13 червня 2019 року виконавче провадження №50498043 закінчено без виконання.
За наслідками касаційного перегляду справи, постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Валевського Олександра Олександровича від 13 червня 2019 року про закінчення без виконання виконавчого провадження №50498043 за виконавчим листом від 14 березня 2016 року Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/24136/15-ц.
Зобов`язано Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії у виконавчому провадженні №50498043, спрямовані на виконання рішення суду у справі №761/24136/15-ц.
Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Валевського Олександра Олександровича від 24 квітня 2020 року виконавче провадження №50498043 відновлено.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лісовенка Володимира Антоновича, що виразилася у невчиненні усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні №50498043, спрямованих на примусове виконання рішення суду в цивільній справі №761/24136/15-ц за виконавчим листом від 14 березня 2016 року.
Виконавчий лист від 14 березня 2016 року на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі №761/24136/15-ц (з урахуванням ухвали від 20 січня 2017 року про зміну способу та порядку виконання рішення), з 17 березня 2016 року, як свідчать матеріали справи, перебуває на виконанні в Печерському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №50498043.
11.09.2024 року позивачу на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі №761/24136/15-ц було виплачено відповідачем 200 000 грн. гарантованого відшкодування.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року у справі № 826/11415/16 постанову Правління Національного банку України від 23 червня 2015 року № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» до категорії неплатоспроможних» - визнано протиправною та скасовано. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року у справі № 826/11415/16 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2017 року у справі № 826/11415/16 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року скасовано, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року залишено в силі. Постановою Верховного Суду від 31 липня 2018 року скасовано вказані рішення, позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови Правління Національного банку України від 23 червня 2015 року №408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» передано на розгляд до суду першої інстанції - Окружного адміністративного суду міста Києва. 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2018 у справі № 826/11415/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 та постановою Верховного Суду від 17.06.2020 постанову Правління Національного банку України від 23 червня 2015 року № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» до категорії неплатоспроможних» - визнано протиправною та скасовано. Крім цього, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 у справі №910/26664/15 за позовом Perusta Constructions LTD (Перуста Констракшонс ЛТД) було задоволено заяву про забезпечення позову, а саме заборонено членам виконавчої дирекції Фонду гарантування вносити пропозицію до Національного банку України та приймати рішення про ліквідацію ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Вказана ухвала про забезпечення позову була скасована лише 15.05.2019 року постановою Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/26664/15. 
Таким чином, упродовж періоду оскарження постанови Правління Національного банку України від 23 червня 2015 року № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» до категорії неплатоспроможних» та дії заходів забезпечення позову у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були відсутні повноваження щодо вчинення будь-яких дій від імені неплатоспроможного банку, в тому числі і в частині виконання рішень судів про стягнення відповідних сум.
Спосіб та порядок виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі № 761/24136/15-ц шляхом зобов`язання зарахування кошти у розмірі 8970,35 доларів США на поточний рахунок ОСОБА_1 в неплатоспроможному банку Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива»; виплати ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування коштів за договором вкладу від 20.11.2014 № 51-в-17/367026 за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування змінено Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20.01.2017 року.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Відповідно до пунктів 1, 8 частини першої статті 46 цього Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.
Відповідно до пунктів 1, 5 частини другої статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.
Отже, на Фонд та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №4452 встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Управління поточною діяльністю Фонду здійснює виконавча дирекція Фонду (частина перша статті 11 Закону №4452-VI).
Згідно пунктів 2, 4 частини третьої статті 12 Закону №4452-VI виконавча дирекція Фонду у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.
Частиною першою статті 26 Закону №4452 передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
При цьому, відповідно до частини другої статті 26 Закону №4452 вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів.
Системний аналіз означених норм дає підстави для висновку, що Фонд виконує функцію виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом №4452-VI, та, зокрема, вирішує питання про задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку за рахунок майна такого банку.
Правовідносини щодо отримання вкладником гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми складаються між Фондом та вкладником без участі банку-боржника та у таких правовідносинах Фонд виконує функції з організації виплати гарантованого державою відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна), і у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
При цьому, у правовідносинах щодо задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку за рахунок майна такого банку, які складаються за участі кредиторів неплатоспроможного банку та самого банку, Фонд виконує функції з виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом, зокрема, його ліквідації, із дотриманням встановленого законом порядку ліквідації банків, та у вказаних відносинах майнові вимоги у кредиторів банку виникають до банку-боржника, що ліквідується.
Такі вимоги кредиторів банку задовольняються в порядку та черговості, що визначені статтею 52 Закону.
Отже, суб`єктом, відповідальним за забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та відшкодування кожному вкладнику банку гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, є Фонд, який виконує власні спеціальні функції та завдання безпосередньо та/або делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора та ліквідатора неплатоспроможного банку уповноваженій особі Фонду - працівнику Фонду, який діє від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, підзвітний Фонду та несе відповідальність перед Фондом, та за дії якого відповідальність несе Фонд.
Відповідно до пункту 3 Розділу І Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 №14, у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №823 від 26.05.2016, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно, від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
При цьому, вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (пункт 7 Розділу І Положення).
Предметом спору є бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачу гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом (депозитом) на виконання рішення суду.
У постанові ВП ВС від 25.01.2022 № 761/16124/15-ц зазначено, що якщо на момент ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення з банку відсотків по депозиту в банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом про гарантування вкладів фізичних осіб.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 127/2709/15-ц (провадження № 6?2001цс15), від 13 червня 2016 року у справі № 208/9760/14-ц (провадження № 6-1123цс16) та від 12 квітня 2017 року у справі № 757/5583/15-ц (провадження № 6-350цс17).
85 Схожі висновки підтверджені в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 362/7975/15-ц (провадження № 61-8798св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц (провадження № 14-263цс18), від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16 (провадження № 12-20гс18), від 25 січня 2018 року у справі № 711/2644/16-ц (провадження № 61-505св17).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що інший підхід до задоволення вимог окремих кредиторів, у тому числі вкладників, може негативно вплинути на принцип конкурсу кредиторів, на якому ґрунтується процесуальний механізм інституту неспроможності.
Для запобігання виникненню випадкових переваг чи преференцій окремих кредиторів, що першими звернулись за стягненням своїх боргів, доктрина і судова практика випрацювали конкурсний процес, у якому об`єднуються разом усі конкуруючі вимоги кредиторів, а механізм їх задоволення має колективний характер. Конкурс зводить у єдиний процесуальний механізм разом усі конкуруючі вимоги кредиторів для їх задоволення з одного джерела, яким є активи неплатоспроможного боржника.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у період запровадження в банку тимчасової адміністрації та здійснення процедури його ліквідації стягнення коштів з банку без урахування механізмів, передбачених Законом про гарантування вкладів, у тому числі на підставі судового рішення, не допускається.
Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону. Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію, що у таких спорах не можна стягувати кошти на підставі норм ЦК України або іншого закону України, на порушення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, встановлену в Законі України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". 
Відповідно до викладеного у постанові ВП ВС від 19 квітня 2023 року по справі № 5002-17/1718-2011 у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, приписи Закону № 4452-VI є спеціальними відносно приписів інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини. Подібна правова позиція щодо пріоритетності норм Закону № 4452-VI відносно інших законодавчих актів України під час розгляду спору в правовідносинах з банком була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17.
Отже, введення в неплатоспроможному банку процедури тимчасової адміністрації та ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом про гарантування вкладів фізичних осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2023 року по справі № 5002-17/1718-2011 зазначила, що Закон № 4452-VІ визначає спеціальні процедури задоволення конкурсних вимог неплатоспроможного банку у відповідній черговості.
Разом з тим, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили, щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій з погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення. З огляду на таке повернення державним виконавцем без прийняття до виконання виконавчого документа стягувачу буде незаконним.
У випадку введення ліквідаційної процедури банку виконання судових рішень щодо такого банку має здійснюватися ФГВФО відповідно до процедури, визначеної статтями 1, 6 Закону № 1404-VІІІ, розділом VІІІ Закону № 4452-VІ у відповідній редакції та пункту 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4452-VІ, згідно з яким «законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону».
ФГВФО безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ФГВФО з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: реалізує повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі НБУ.
Отже, під час ліквідаційної процедури банку можуть бути виконані рішення судів щодо погашення вимог лише поточних кредиторів, вимоги ж конкурсних кредиторів можуть задовольнятися виключно в порядку черговості, встановленої ст.52 Закону № 4452-VІ, а суб`єктом правовідносин з виконання судового рішення в ліквідаційній процедурі банку є ФГВФО.
Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.
Згідно з положеннями ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Згідно із пунктами 1, 2, 3, 5 частини п`ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.
Пунктом 1 частини шостої статті 36 Закону № 4452-VI передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
Згідно із частиною п`ятою статі 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенні ліквідаційної маси.
Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як передбачено частиною другою статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
В свою чергу, за змістом положень статей 524, 533 - 535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
У постанові від 04.05.2022 у справі № 600/794/20 Верховний Суд на підставі аналізу зазначених вище норм права дійшов таких висновків:
"…У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах".
Зі змісту зазначених правових норм убачається, що у період дії тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування фінансових санкцій, передбачених в тому числі і статтею 625 Цивільного кодексу України".
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних та інфляційної складової входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 Цивільного кодексу України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Підставою застосування передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц суд прийшов до висновку, що стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Фонд виконує свої зобов`язання перед позивачем та несе відповідальність за їх невиконання виключно в межах, передбачених Законом.
Саме Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено початок виплат вкладникам гарантованих сум відшкодування - в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для деяких банків - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 28 Закону), та завершення - у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи (частина сьома статті 26, частина третя статті 28 Закону).
Судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Під час розгляду цієї справи слід врахувати правову позицію Верховного Суду, яка міститься у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц, відповідно до якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування штрафних санкцій (пункт 3 частини п`ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
Вказане узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.10.2021 у справі № 160/10300/19, від 01.06.2022 у справі № 280/1043/20, від 04.05.2022 у справі № 600/794/20, від 08.09.2022 у справі № 761/8558/17, від 17.01.2023 у справах № 640/12756/20 та № 160/1554/20, від 30.01.2023 у справі № 280/6460/19, від 09.06. 2023 у справі № 640/6403/21.
Тотожні правові висновки викладені Верховним судом і у справах № 280/6460/19, № 600/794/20-а.
Таким чином, при оцінці вимог позивача по стягненню з Фонду відсотків з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних, суд дійшов висновку, що встановлений спеціальним Законом № 4452-VI обсяг гарантій включає виплату кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, у тому числі відсотки, на день початку процедури ліквідації банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI), проте проведення Фондом на користь вкладників інших виплат спеціальним Законом не передбачено.
Ні під час дії тимчасової адміністрації, ні під час ліквідації у банку не виникає жодних обов`язків щодо сплати будь-яких санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань перед кредиторами, оскільки це заборонено Законом в порядку якого ліквідується Банк.
За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вказане, підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні втрати), трьох відсотків річних від простроченої суми грошового зобов`язання відсутні.
Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягають з огляду на наступне.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
У постанові від 03 серпня 2020 року у справі № 817/48/18 ВС виснував, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого 
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 Верховним Судом зазначено, що усправах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 
Відповідно до ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).
Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
11.09.1997 для України набрала чинності Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини), яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97.
 
Відповідно до ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і також зазначено, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013р. по справі № 1-7/2013.
Беручи до уваги свою усталену практику (п.п. 56 - 58 та 66 - 70 рішення № 40450/04 від 15 жовтня 2009р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України») ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
Отже, виходячи з положень ст. ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020р. у справі № 216/3521/16-ц, що відповідає практиці ЄСПЛ (наприклад рішення № 47148/99 від 22 лютого 2005р. у справі «Новоселецький проти України»).
ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (п.п. 203, 204 рішення у справах «Скордіно проти Італії» та п. 50 рішення «Вассермана проти Росії»). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (п. 100 рішення у справі «Бурдова проти Росії»).
Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
У позовній заяві позивачем зазначено, що тривале порушення відповідачем прав позивача призвело до погіршення стану здоров`я- інвалідності внаслідок перенесеного інфаркту.
Як вбачається із довідки МСЕК від 30.04.2024 року, позивачу з 15.04.2024 встановлено II групу інвалідності довічно за загальним захворюванням.
Відповідно до індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю № 632/24, клініко-функціональний діагноз «післяінфарктний кардіосклероз».
Однак вищевказані аргументи не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки не доводять, що порушення мали наслідки, які досягли рівня страждань чи приниження.
Тотожна правова позиція за подібних обставин викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі № 280/6460/19.
Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 761/13137/16-ц, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами є спеціальними, не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиплатою банком-агентом гарантованих сум відшкодування.
Водночас у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 26.11.2020 у справі № 826/18130/16.
При цьому позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували виникнення у нього відповідних хвороб внаслідок спірної бездіяльності відповідача.
При цьому суд зауважує, що саме позивач має довести суду факт заподіяння йому моральної шкоди поведінкою відповідача.
Правове регулювання недоговірних зобов`язань здійснюється підрозділом 2 розділу 3 ЦКУ. Недоговірні зобов`язання - це зобов`язання, які виникають за відсутності укладеного між сторонами договору, відповідно до певних юридичних фактів. Ці зобов`язання можуть виникати як із неправомірних дій (заподіяння шкоди), так і правомірних (публічна обіцянка винагороди тощо). 
Отже, деліктні зобов`язання виникають внаслідок заподіяння шкоди.
У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, (провадження № 14-20цс21) ВП ВС зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання.
ВП ВС від 25.01.2022 № 761/16124/15-цзазначила, що набрання законної сили судовим рішенням про присудження до виконання стороною спору певного договірного зобов`язання в натурі або відшкодування стороною спору за його невиконання чи порушення відповідно до умов договору та законодавства не змінює суті цього зобов`язання. Тому немає жодних підстав вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника.
Отже, правовідносини між неплатоспроможним банком, від імені та в інтересах якого діє Фонд, і позивачем є договірними.
Чинним законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди із правовідносин, що виникають із договірних зобов`язань.
Таким чином, за спірними правовідносинами у відповідача не виникає права на відшкодування моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790-цс15, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 553/2630/15-ц (провадження № 61-2188 с).
Доводи позивача щодо того, що його право на відшкодування моральної шкоди випливає з положень Закону України «Про захист прав споживачів» не беруться судом до уваги з огляду на те, що як зазначено Верховним Судом у постанові від 14.02.2018 року у справі № 553/2630/15-ц (провадження № 61-2188 св 18), відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди лише в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Предметом спору у даній справі було, в тому числі, і відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою суми вкладу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Відповідно до довідки МСЕК від 30.04.2024 року, позивачу встановлено II групу інвалідності довічно.
Таким чином, позивача звільнено від сплати судового збору.
За змістом ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З врахуванням того, що позивачеві, якого звільнено від сплати судового збору, у позові відмовлено, судові витрати з позивача не стягуються та компенсуються за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України; ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -
ВИРІШИВ :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 13.03.2026

Суддя: