Справа №522/18949/25-Е
Провадження №2/522/1164/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року    м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
розглянувши на підставі наявних матеріалів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГО-ТРАНС» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», третя особа – ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та страхового відшкодування,-
ВСТАНОВИВ:
21 серпня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГО-ТРАНС» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», третя особа – ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та страхового відшкодування, у якій позивачка просила:
- стягнути з ПАТ «СК «ЄВРОІНС Україна» суму стразового відшкодування у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу у розмірі 250 000,00 гривень;
- стягнути з ТОВ «ЛОГО ТРАНС» матеріальну шкоду у розмірі 197 199,20 гривень та моральну шкоду у розмірі 30 000,00 гривень.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Донцову Д.Ю.
Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Засідання по справі призначено на 20 листопада 2025 року.
05 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» надійшов відзив, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову до ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» у повному обсязі.
31 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника ОСОБА_1 – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича надійшло клопотання про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копії бланків згідно наведеного в заяві переліку та копії роздруківки показників контрольних пристроїв (тахографів) транспортного засобу.
04 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» надійшли додаткові пояснення, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
10 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «СК «ЄВРОІНС Україна» надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.12.2025 року було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, справу передано на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду. Розпочато судовий розгляд справи по суті з початку. Призначено судове засідання на 17 грудня 2025 року.
17 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Розенйобма Юрія Олександровича надійшла заява про відкладення розгляду справи.
У судове засідання, призначене на 17 грудня 2025 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено заяву представника позивача та відкладено підготовчий розгляд справи на 25 лютого 2026 року.
28 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, у якій заявник просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог до ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна».
25 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника ОСОБА_1 – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича надійшло клопотання про розгляд справи без участі.
25 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі.
У судове засідання, призначене на 25 лютого 2026 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи – не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи те, що учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а неявка учасників справи у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 04 березня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Щодо позовних вимог до ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна», суд зазначає наступне.
У позовній заяві позивач просить стягнути з ПАТ «СК «ЄВРОІНС Україна» суму стразового відшкодування у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу у розмірі 250 000,00 гривень.
28 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, у якій заявник просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог до ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна».
Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
У ч.ч.2-3 ст.255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.
Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 містить висновки про те, що закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява представника позивача – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича про відмову від частини позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки не суперечить закону та відповідає інтересам сторін.
Щодо позовних вимог до ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» про відшкодування майнової шкоди, суд зазначає наступне.
20 травня 2025 року близько 10 години 30 хвилин ОСОБА_2 керуючи т/з Mercedes-Benz 3117, д/н НОМЕР_1 біля будинку АДРЕСА_1 , а саме, рухаючись заднім ходом не впевнився у безпечності руху, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, внаслідок чого скоїв наїзд на т/з BMW IX XDRIVE40, д/н НОМЕР_2 , яка стояла позаду, що підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2025 року у справі №522/13095/25, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
ОСОБА_1 є власником т/з BMW IX XDRIVE40, д/н НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
Згідно рахунку від 04.07.2025 року № НОМЕР_4 , що складений ДП "Фірма "Емералд Моторс", розмір завданої шкоди т/з BMW IX XDRIVE40, д/н НОМЕР_2 склав 447 199,20 гривень.
Зі змісту копії платіжної інструкції від 15.10.2025 року №21713 вбачається, що ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна» виплатила на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 250 000,00 гривень.
Позовні вимоги до ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» мотивовані тим, що оскільки винна особа під час завдання шкоди виконувала трудові обов`язки, що відповідальність за завдану шкоду повинно нести ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» як роботодавець винної особи.
Проте, з такими доводами неможливо погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).
Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.
Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно частин першої та другої статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).
До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно із частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
З огляду на викладене, такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи (надання послуги), що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.
З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Характерними ознаками трудових відносин є:
- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);
- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;
- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;
- обов`язок роботодавця надати робоче місце;
- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.
50. Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі №815/954/18 та від 09.06.2021 року у справі №420/2174/19.
01 травня 2025 року між ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг перевезення фізичною особою №4, відповідно до якого виконавець зобов`язався за завданням замовника надати послугу з перевезення, а замовник зобов`язався прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених цим договором.
У п. 1.2. Договору сторони погодили, що період надання послуг за цим договором починається 01 травня 2025 року та закінчується 31 травня 2025 року.
На момент ДТП, ОСОБА_2 надавав послугу з перевезення на підставі заявки на перевезення товарно-матеріальних цінностей від 20.05.2025 року №12 до договору про надання транспортних послуг фізичною особою від 01.05.2025 року №4.
У п. 5.3. Договору сторони погодили, що у випадку пред`явлення до замовник претензій з боку страхових компаній чи постраждалих осіб, щодо відшкодування збитків, завданих третім особам внаслідок ДТП, що сталися з вини виконавця, виконавець зобов`язаний відшкодувати такі збитки за власний рахунок. Замовник жодним чином не несе матеріальної відповідальності перед третіми особами та страховими компаніями за наслідки ДТП, що сталися з вини виконавця.
Тобто, між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» існували цивільно-правові, а не трудові відносини, а керування ОСОБА_2 транспортним засобом було зумовлено виключно наданням послугою за цивільно-правовим договором. При цьому, умовами такого договору передбачено, що саме ОСОБА_2 несе відповідальність за завдану ним шкоду в процесі виконання договору, якщо така шкода була завдана з його вини.
При цьому, посилання на те, що копії бланків та показники тахографів можуть підтвердити здійснення ОСОБА_2 трудової діяльності не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до наказу «Про затвердження Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів» від 07.06.2010 року № 340, у разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).
Тобто, вказаний бланк може підтверджувати те, що водій (в даному конкретному випадку – ОСОБА_2 ) не здійснював трудову діяльності, але аж ніяк не може підтверджувати наявності між сторонами трудових відносин.
Відповідно до змісту наведеного вище наказу, контрольний пристрій (тахограф) — обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для відображення, реєстрації, друку, зберігання та виведення в автоматичному або напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів (у тому числі їхню швидкість) та про певні періоди роботи та відпочинку їхніх водіїв.
Тобто, відомості з тахографа жодним чином не підтверджують наявності між сторонами трудових відносин, оскільки, за своїм призначенням має на меті встановлення інформації про рух таких транспортних засобів (у тому числі їхню швидкість) та про певні періоди роботи та відпочинку їхніх водіїв.
При цьому, ОСОБА_1 не надала будь-яких інших доказів на підтвердження існування між ОСОБА_2 трудових відносин з ТОВ «ЛОГО-ТРАНС», зокрема, доказів систематичної виплати заробітної плати, підпорядкування ОСОБА_2 правилам внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «ЛОГО-ТРАНС», обов`язку ОСОБА_2 дотримуватися правил охорони праці на ТОВ «ЛОГО-ТРАНС».
Правом на подання заяв або клопотань про витребування вказаних відомостей, заяв про виклик свідків, які могли б підтвердити вказану обставину в період розгляду справи ОСОБА_1 – не скористалася.
Тому, враховуючи той факт, що між ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» та ОСОБА_2 на момент ДТП були відсутні трудові відносини, а останній керував транспортним засобом на підставі цивільно-правового договору, за яким відповідальність за шкоду, завдану з вини ОСОБА_2 покладалася саме на нього, беручи до уваги те, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що відносини, які існували між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» містили ознаки трудових, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо позовних вимог до ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
У позовній заяві позивач просить стягнути з ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» моральну шкоду у розмірі 30 000,00 гривень.
Зазначає про те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, внаслідок якої була завдана шкода майну позивача доведена. Вказує, що внаслідок цього позивач тривалий час не могла користуватися належним їй транспортним засобом для власних потреб та потреб сім`ї, зазнала хвилювань через необхідність коштовного ремонту, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя.
Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
У постанові КЦС ВС від 08.01.2024 у справі № 454/2855/22, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.
При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Проте, як вже було встановлено судом, між ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» та ОСОБА_2 були відсутні трудові відносини, а останній здійснював керування транспортним засобом під час виконання цивільно-правового договору, а тому, покладення обов`язку з відшкодування шкоти, в тому числі моральної в порядку ч.1 ст.1172 ЦК України на ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» суперечить вимогам чинного законодавства.
При цьому, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що ТОВ «ЛОГО-ТРАНС» вчинило відносно неї дії, що містять усі складові елементи цивільного правопорушення та могли б бути підставою для відшкодування моральної шкоди на загальних засадах.
У зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 279 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича про відмову від частини позовних вимог – задовольнити.
Провадження у справі ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГО-ТРАНС» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», третя особа – ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та страхового відшкодування в частині позовних вимог до ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна» про відшкодування шкоди – закрити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОГО-ТРАНС», третя особа – ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та страхового відшкодування – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено та підписано 04 березня 2026 року.

Суддя           Косіцина В.В.