Справа № 712/6585/16-к
Провадження № 1-кп/712/83/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючий суддя    ОСОБА_1 
секретарі     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
з участю: 
прокурорів     ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
ОСОБА_9 
обвинуваченого   ОСОБА_10 
захисника     ОСОБА_11 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження № 42016250000000082 по обвинуваченню:
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Косарі Кам`янського району Черкаської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого начальником навчально-методичного відділу Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , одруженого, маючого на утриманні двох дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в тому що він, відповідно до наказу № 15 від 22.01.2015, перебуває на посаді начальника навчально-методичного відділу Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України .
У відповідності до посадової інструкції начальника навчально-методичного відділу Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , затвердженої 02.04.2014 т.в.о. проректора Національного університету - начальника Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , начальник навчально-методичного відділу Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , наділений наступними повноваженнями: здійснення керівництва діяльністю навчально-методичного відділу, несе відповідальність за організацію та планування навчального процесу, реалізацію навчальних планів і програм, планування роботи відділу, дотримання законодавства при проведенні навчально-виховного процесу, забезпечення дисципліни, порядку і організованості серед підлеглих, визначає ступінь їх відповідальності, проводить з ними індивідуальну виховну роботу; контролює виконання співробітниками відділу вимог наказів та документів, які поступають із вищестоящих органів, рішень та вказівок, які приймаються на оперативних нарадах при начальнику інституту, особисто начальником; особисто готує наказ про організацію навчально-виховного процесу в інституті; організовує своєчасну і якісну розробку розкладів навчальних занять, графіків показових та відкритих занять на семестр, графіків проведення консультацій науково-педагогічним складом, контрольного відвідування занять керівництвом інституту, виділення автотранспорту та спеціальної техніки для проведення практичних занять та вносить до них, у разі потреби, необхідні доповнення та зміни; у визначенні терміни контролює підведення підсумків успішності курсантів, аналізує і узагальнює стан успішності за семестр, навчальний рік, розробляє практичні заходи щодо її покращення; вирішує питання про термін перескладання незадовільних оцінок, отриманих курсантами на семестрових та річних екзаменах, вносить на розгляд вченої ради інституту пропозиції щодо надання дозволу курсантам останнього курсу навчання на перескладання екзаменів, з яких раніше ними були отриманні оцінки «задовільно» або «добре», але не більше двох; організовує та проводить засідання комісії з аналізу успішності курсантів, які не встигають у навчанні за підсумками семестру, навчального року тощо; здійснює контроль за відвідуванням занять та організацією самопідготовки курсантів, вживає термінові і дієві заходи щодо усунення виявлених недоліків; бере участь в організації та проведенні вступних, семестрових, перевідних та державних екзаменів в інституті; очолює комплексні перевірки кафедр інституту; вживає заходи, які спрямованні на підвищення кваліфікації підлеглих; вивчає психологічний мікроклімат в колективі, проводить індивідуально-виховну роботу спрямовану на виявлення та попередження конфліктних ситуацій серед особового складу відділу; розробляє плани індивідуальної виховної роботи; організовує та здійснює контроль за роботою підлеглих, з своєчасним наданням, у разі необхідності, методичної допомоги, узагальнює та аналізує результати контролю, обговорює їх на нараді відділу та визначає заходи щодо усунення виявлених недоліків; вносить пропозиції щодо заохочення підлеглих і притягнення їх до дисциплінарної відповідальності.
Отже, будучи начальником навчально-методичного відділу Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , ОСОБА_10 є особою, яка постійно обіймає в державній установі посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а тому, відповідно до п. 1 Примітки ст. 364 КК України, з моменту призначення на вказану посаду ОСОБА_10 є службовою особою.
Так, 10.03.2016, начальник навчально-методичного відділу Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України ОСОБА_10 зустрівся із начальником кафедри будівельних конструкцій Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України ОСОБА_12 в приміщенні службового кабінету № 248, який знаходиться на другому поверсі Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
У ході зустрічі ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_10 , що у низки слухачів відділення заочного навчання виникають проблеми із допуском та здачею екзаменаційної сесії, в тому числі у слухача 1 -го курсу (термін навчання 1 рік 9 місяців) освітнього рівня «магістр» за спеціальністю 8.17020301 «Пожежна безпека» відділення заочного навчання Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України ОСОБА_13 зі складання іспиту з дисципліни « Економіка цивільного захисту ».
В ході розмови у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_12 про те, що він виконає дії, спрямовані на успішне складання ОСОБА_13 екзамену, лише за умови передачі йому неправомірної вигоди в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень. При цьому ОСОБА_10 дав зрозуміти, що без надання неправомірної вигоди ОСОБА_13 не складе екзамен, що призведе до не здачі сесії.
У подальшому 16.03.2016 о 11:21 год. ОСОБА_10 умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення під час зустрічі із ОСОБА_12 , в приміщенні службового кабінету № 248, який знаходиться на другому поверсі Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вимагання, одержав неправомірну вигоду у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, за вплив на завідувача кафедри управління у сфері цивільного захисту (економіки та управління) Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України ОСОБА_14 на прийняття позитивного рішення на користь ОСОБА_13 за результатами складання іспиту з дисципліни « Економіка цивільного захисту ».
Крім того, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення 16.03.2016 о 15:00 год. ОСОБА_10 під час зустрічі із ОСОБА_12 , в приміщенні службового кабінету № 248, який знаходиться на другому поверсі Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , одержав від останнього неправомірну вигоду у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, за вплив на працівників Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України на прийняття позитивних рішень на користь слухача 1-го курсу (термін навчання 2 роки) освітнього рівня «бакалавр» за спеціальністю 6.170203 «Пожежна безпека» відділення заочного навчання Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України ОСОБА_15 під час здачі екзаменаційної сесії.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України, як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що працював в інституті пожежної на посаді начальника навчально-методичного відділу і в його обов`язки входило складання розкладів занять та організаційна робота. Він не мав впливу на здачу сесій та на викладачів, кожний викладач несе персональну відповідальність за навчальний процес. Він ніколи не отримував від ОСОБА_12 грошові кошти за вирішення питань, щодо успішної здачі екзаменів слухачами інституту, в тому числі ОСОБА_13 і ОСОБА_15 . Відповідно відомості та журналу, ОСОБА_13 здав іспит 04.03.2016, а розмова з ОСОБА_12 про начебто вирішення цього питання відбулась 10.03.2016. Вважає, що ОСОБА_12 обмовив його з метою перешкоджання пизначення його на вищу посаду.
Обвинувачений та його захисник просли виправдати ОСОБА_10 .
Розглянувши кримінальне провадження, з`ясувавши обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінивши їх відповідно до ст. 94 КПК України, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст.9 КПК України.
Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_10 , у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України, сторона обвинувачення послалася на такі докази:
- заява ОСОБА_12 від 10.03.2016 про вчинення кримінального правопорушення;
- протоколи обшуку від 30.03.2016;
- протоколи огляду документу від 31.03.2016;
- постанова про визнання речовими доказами від 01.04.2016;
- протокол огляду документу від 12.04.2016;
- протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 16.03.2016;
- протокол огляду та ідентифікації грошових коштів від 16.03.2016 ;
- протокол огляду особи, залученої до конфіденційного співробітництва від 16.03.2016 ;
- протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 16.03.2016;
- протокол огляду та ідентифікації грошових коштів від 16.03.2016 ;
- протокол за результатами здійснення негласної слідчої (розшукової) дії у кримінальному провадженні № 42015250000000354 від 16.03.2016 ;
- протокол за результатами здійснення негласної слідчої (розшукової) дії у кримінальному провадженні № 42015250000000354 від 31.03.2016.
Під час судового слідства були досліджені перелічені вище документи, а також оглянутий DVD-R диски з відеозаписом проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Також, в ході судового розгляду судом допитані свідки сторони обвинувачення, які в судовому засіданні дали наступні покази:
- свідок ОСОБА_13 пояснив, що на той момент був студентом Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України та на екзаменаційній сесії не склав іспит. Були перемовини лише з ОСОБА_12 , який пообіцяв допомогти в здачі сесії, оскільки останній був викладачем інституту . Кому передавав грошові кошти не пам`ятає. Згодом його повідомили, що до екзаменаційній сесії він допущений .Особисто з ОСОБА_10 не знайомий, ніяких грошей йому за вплив на працівників Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України не надавав. 
- свідок ОСОБА_15 пояснив, що був студентом 1 курсу Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України . В період лютого - березня 2016 року дізнався , що був не допущений до екзаменаційної сесії, тому звернувся за допомогою до ОСОБА_12 , який погодився йому допомогти. Для вирішення проблєми він передав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 1500 грн за вплив з метою успішного складання екзамену. ОСОБА_10 особисто не знав, та з ким спілкувався ОСОБА_12 та кому передавались кошти не знає. Згодом він дізнався, що допущений до екзаменаційної сесії. Стосовно листування, скріншоти яких долучені до матеріалів справи, повідомив, що знайомий з ОСОБА_16 , вів з ним електронне листування, але ким він працює та деталі електронного листування не пам`ятає.
- свідок ОСОБА_12 пояснив, що працював разом з ОСОБА_10 викладачем в Черкаському інституті пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України . Йому стали відомі факти передачі грошових коштів за вплив з метою успішного складання екзаменів в Черкаському інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України , тому він звернувся з відповідною заявою до СБУ . Під контролем працівників СБУ з технічними засобами відеозапису передав грошові кошти за вплив успішного складання іспиту студентів. Обставин передачі грошей ОСОБА_10 не пам`ятає, в якій валюті також не пам`ятає, які купюри і в якій кількості також не пам`ятає.
- свідок ОСОБА_17 пояснив, що працював в Черкаському інституті пожежної безпеки разом ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . Він повідомив, що йому було відомо про факти передачі грошових коштів за вплив з метою успішного складання екзаменів серед студентів. Дані дії засуджував , тому за вказівками керівництва відмовлявся ставити оцінки в залікові відомості « просто так». ОСОБА_17 повідомив , що був свідком розмови ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , однак передачі грошових коштів не бачив.
Крім того, в судовому засіданні було допитано свідків захисту:
- свідок ОСОБА_18 пояснив, що був свідком того, як у робочому комп`ютері колеги було виявлено відкриту електронну пошту ОСОБА_15 та електронну переписку, в якій йшлось про наклеп на ОСОБА_10 . Тексту переписки він не пам`ятає , однак був зроблений скріншот даного листування.
- допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 завідувачка кафедри управління у сфері цивільного захисту Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України , яка безпосередньо приймала екзамен пояснила, що ОСОБА_13 успішно склав екзамен з дисципліни « Економіка цивільного захисту » 04.03.2016 про що була відповідна відмітка в екзаменаційній відомості. В цей же день оформлена відомість обліку успішності № 235 з результатами була здана особисто ОСОБА_14 до відділення заочного навчання інституту. ОСОБА_10 ніколи не впливав на неї з метою позитивного оцінювання знань і за своєю посадою та обов`язками не міг цього робити, так як по підпорядкуванні вона не була його підлеглою
Крім того, в судовому засіданні було безпосередньо досліджені докази, надані стороною захисту, а саме скріншот електронної переписки ОСОБА_15 , книги реєстрації наказів начальника інституту, журнал реєстрації заліково-екзаменаційних відомостей 2015-2016 н.р., відомості обліку успішності ОСОБА_13 та ОСОБА_15 .
За результатами судового розгляду суд, безпосередньо дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, з точки зору достатності та взаємозв`язку приходить до висновку, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України, не доведена і підтверджена дослідженими в ході судового слідства доказами.
Так, відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку » вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.
Відповідно до ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369 - 2 КК України передбачена кримінальна відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, або пропозиція чи обіцянка здійснити вплив за надання такої вигоди, поєднане з вимаганням такої вигоди.
Згідно примітки до даної статті особами, уповноваженими на виконання функцій держави, є особи, визначені в пунктах 1-3 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції". Даний Закон втратив свою чинність 01.09.2016, але ст. 369-2 КК України змін не зазнала, отже примітка до цієї статті посилається на неіснуючий закон України, що вказує на відсутність з 01.09.2016 законодавчо визначеного переліку осіб, уповноважених на виконання функцій держави, визначених зазначеним законом, а аналогія в кримінальному праві не допускається.
Разом з тим, в зазначених пунктах ст.4 цього Закону визначено вичерпний перелік суб`єктів відповідальності за корупційні правопорушення.
Згідно сформульованого органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_10 , він одержав винагороду за вплив на працівників Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України про прийняття позитивних рішень на користь слухачів інституту ОСОБА_13 та ОСОБА_15 під час здачі екзаменаційної сесії. Однак в даному обвинуваченні не зазначено коло осіб, які мають відповідати критеріям, визначеним в пунктах 1-3 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції". Також не зазначено, чи мають не визначені слідчим та прокурором працівники чи викладачі інституту повноваження як особи, які уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або чи є вони особами, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, відповідно до закону, тобто сторона обвинувачення не надала доказів на кого конкретно міг вплинути ОСОБА_10 .
Тобто, в обвинуваченні не зазначені і фактично не описані об`єкт та об`єктивна сторона складу злочину за ч. 2, ч. 3 ст. 369 - 2 КК України.
Також стороною обвинувачення не підтверджена та не доведена вина ОСОБА_10 у формі прямого умислу у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ч. 3 ст. 369-2 КК України, що є обов`язковим елементом при такій кваліфікації, тобто відсутня і суб`єктивна сторона складу злочину.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.2 КПК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Згідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
При цьому, згідно з ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Згідно ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд, дослідивши протоколи про тимчасовий доступ до речей і документів, протоколи про проведення негласної слідчої дії, матеріальні носії інформації, на яких зафіксовано аудіо та відеозаписи щодо проведення негласних слідчих (розшукових дій), надані стороною обвинувачення та надавши їм оцінку, дійшов до висновку, що вони є недопустимими доказами з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості чи меншого ступеня винуватості обвинуваченого або сприяти пом`якшенню покарання. Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 751/7557/15-к, для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій.
Документи, які стали правовою підставою проведення НСРД (зокрема, не розсекречені на момент звернення до суду з обвинувальним актом), не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів проведених негласних слідчих (розшукових) дій, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх частиною. Ці процесуальні рішення виступають правовою підставою проведення НСРД, з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.
Правовою підставою для проведення негласних слідчо-розшукових дій відносно ОСОБА_10 є ухвала апеляційного суду Кіровоградської області №265т від 14.03.2016, в якій зазначається уся наявна інформація, одержана в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів. Тобто, саме з цього документа суд може дійти висновку, чи були під час досудового розслідування законні підстави для проведення оперативно-розшукових заходів та чи можуть бути використані результати їх проведення у доказуванні в кримінальному провадженні. Однак, при виконанні стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України ухвала апеляційного суду Кіровоградської області, на підставі якої проводилися негласні слідчо-розшукові дії у вигляді аудіо, відео контролю та спостереження за ОСОБА_10 , передбаченому ст. 290 КПК України не відкривалися, тому суд позбавлений можливості встановити чи вчинялися дані процесуальні дії в порядку, визначеному в ухвалах, у визначені строки, визначеною особою.
Згідно з правовими висновками, сформульованими в Постанові Великої палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6847/15-к, процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК України.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.
Як видно з матеріалів кримінального провадження процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали) на стадії досудового розслідування не відкривалися стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, в силу їх відсутності в розпорядженні сторони обвинувачення.
В ході судового розгляду стороною захисту висловлювалася позиція щодо недопустимості доказів, отриманих в ході негласних слідчих дій у справі з огляду на відсутність відповідних рішень слідчого судді.
Таким чином стороні обвинувачення протягом тривалого часу стала відома правова позиція захисту щодо необхідності дослідження не лише доказів, отриманих за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а й процесуальних рішень, які стали правовою підставою проведення НСРД.
Більш того, ще 16.01.2019 сформована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що для оцінки доказів, отриманих в результаті НСРД, необхідно дослідити процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД. Процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД повинні бути взяті до уваги судом, який розглядає справу, оскільки без з`ясування їх змісту неможливо прийняти рішення про допустимість доказів, отриманих в результаті проведення НСРД. Висновки про те, що суд повинен оцінити докази, отримані у результаті НСРД у комплексі із правовою підставою для проведення НСРД, в тому числі з відповідною ухвалою слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД, сумнівів не викликають.
Крім того, у своїй Постанові від 16.10.2019 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що невідкриття таких процесуальних документів до моменту передачі кримінального провадження до суду не може бути безумовною підставою для визнання результатів НСРД недопустимими доказами. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення таких процесуальних документів і їх немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК України
Відповідно до ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.
Незважаючи на вказане з 2016- 2019 р.р., прокурор невживав будь-які дії щодо розсекречення матеріалів НСРД.
Вказана обставина підтверджується позицією прокурора, який в ході судового розгляду доводив до відому суду про відсутність у його розпорядженні відповідної ухвали слідчого судді , та лише у 2024 році сторона обвинувачення вжила необхідні заходи, спрямовані на розсекречення матеріалів НСРД , звернулась до суду з запитом та отримала відповідь, що ухвала слідчого судді апеляційноного суду Кіровоградської області № 265т від 14.03.2016 про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій знищена.
За таких обставин, суд не може допустити відомості, що містяться в наданих стороною обвинувачення в матеріалах НСРД , як докази вини обвинуваченого наступні докази: протоколипро результати контролю за вчиненням злочину від 16.03.2016; протокол огляду та ідентифікації грошових коштів від 16.03.2016; протокол огляду особи, залученої до конфіденційного співробітництва від 16.03.2016; протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 16.03.2016; протокол про результатами здійснення негласної слідчої (розшукової) дії укримінальному провадженні № 420152500000354 від 16.03.2016; протокол за результатами здійснення негласної слідчої (розшукової) дії у кримінальному провадженні №420152500000354 від 31.03.2016.
В обґрунтування винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 369-2 КК України, сторона обвинувачення також посилається на покази свідків, однак жоден із свідків не вказав суду про можливі вимагання ОСОБА_10 грошових коштів та намагання ОСОБА_10 надати будь-які пільги студентам ОСОБА_15 та ОСОБА_13 при здачі заліків та екзаменів.
За версією обвинувачення, 10.03.2016 ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_10 про те, що у слухача першого курсу ОСОБА_13 виникли проблеми зі складанням іспиту з предмету «Економіка цивільного захисту». При цьому ОСОБА_12 не знав про те, що екзамен з цього предмету ОСОБА_13 здав ще 04.03.2016, про що суду пояснила свідок ОСОБА_14 та підтверджено відміткою у відомості обліку успішності № 235 від 04.03.2016.
Отже, версія обвинувачення про те, що у слухача ОСОБА_13 були проблеми зі здачею екзамену з предмету «Економіки цивільного захисту» є надуманою і не відповідає фактичним обставинам.
Детальний аналіз доказів, які зібрані по даному кримінальному провадженню, не дає підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_10 систематично займається вчиненням в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дії, з використанням наданого йому службового становища, поєднані з вимаганням неправомірної вигоди, а матеріали кримінального провадження містять лише заяву ОСОБА_12 .
Жодний допустимий доказ, який був досліджений судом не підтверджує його вину у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди за вчинення зацікавлених дій щодо конкретних суб`єктів.
У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, п.18 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» винність особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи. Особа не може піддаватися кримінальному покаранню доки не буде визнана винною в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення. Всі сумніви щодо доведеності вини трактуються на користь обвинуваченого.
Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.
Згідно зі ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Склад злочину - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визнають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочин, тобто включає в себе наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена за стандартом «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи вимоги положень ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст.91КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Частиною 2 ст. 369-2 КК України, серед іншого, встановлено наступний склад злочину- прийняття пропозиції та одержання неправомірної вигоди для себе та третіх осіб за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування.
За ст. 369-2 КК України отримання неправомірної вигоди відбувається виключно за вчинення протиправного впливу, наслідком якого може бути прийняття відповідного рішення іншою особою, яка уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Отримання неправомірної вигоди відбувається не для наступної передачі коштів іншій особі, яка уповноважена на виконання функцій держави, а саме за здійснення впливу на таку особу.
Суб`єктивна сторона одержання неправомірної вигоди характеризується лише прямим умислом і наявністю корисливого мотиву.
З огляду на вищевикладене, а також в аспекті кримінально-правової оцінки дій, інкримінованих обвинуваченому, за ч. 2 ст. 369-2 КК України, тобто прийняття пропозиції та одержання неправомірної вигоди виключно за вчинення протиправного впливу, наслідком якого є прийняття відповідного рішення іншою особою, яка уповноважена на виконання функцій місцевого самоврядування, поряд з доведенням інших елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, мають складати основу обвинувачення і бути підтверджені в ході судового розгляду справи належними і достатніми доказами.
При цьому, обвинувачення повинно довести "кожний факт", пов`язаний зі злочином, щоб "не існувало жодної розумної підстави для сумнівів". Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.
Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.
Надаючи оцінку вказаним доказам з точки зору їх належності, допустимості та достатності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо дотримання вимог КПК України при проведенні негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД).
Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 01.04.2020 року по справі №750/11509/18 - стандарт доведення вини особи поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Сумнівний характер вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який також знайшов свій вияв і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено,  в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено - кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, а саме після засудження судом.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення - вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції є - верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
За таких обставин, суд відповідно до загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, робить висновок, що за результатами даного судового розгляду вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України - не доведена.
Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся. 
Вирішуючи питання, які відповідно до положень п.п. 1 п. 4 ст. 374 КПК України повинен вирішити суд при ухваленні вироку, в тому числі щодо запобіжного заходу, встановивши невинуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд не вбачає підстав для застосування відносно нього запобіжного заходу, тому вважає, що діючий відносно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання підлягає скасуванню.
Судові витрати відсутні.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови у цивільному позові.
Враховуючи те, що відпала необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, суд вважає доцільним скасувати арешт, з майна, яке належить ОСОБА_10 накладений ухвалою слідчого суддв Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2016.
Долю речових доказів необхідно вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Виправдати ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ч. 3 ст. 369-2 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_10 у вигляді особистого зобов`язання - скасувати.
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.11.2016 року, а саме: на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 та на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_10 .
Речові докази:
-документи в кількості 170 аркушах, серед яких списки слухачів 1 курсу ОКР « Бакалавр » (2р.т.н.) сесія за 2-й семестр 29.02.2016 по 19.03.2016 та списки слухачів 1 курсу ОКР « Магістр » (1,9р.т.н.) сесія за 2-й семестр з 29.02.2016 по 19.03.2016; записник синього кольору, на якому наявний напис та логотип « Черкасиобленерго » і на 61 аркуші якого барвником синього кольору виконано напис «Магістр 1 курс, Лозінський (Отрош); зелений блокнот на якому наявний напис та логотип « Київський національний економічний університет », приєднані до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження;
-грошові кошти номіналом 50 грн. в кількості 4 шт., які вилучено у ході обшуку службового кабінету № 248, по АДРЕСА_1 - передати за належністю до Управління Служби безпеки України в Черкаській області ;
-грошові кошти в сумі 9611 грн., які вилучено в ході проведення обшуку автомобіля марки «Toyota Corolla», номерний знак НОМЕР_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_19 - повернути за належністю ОСОБА_10 ;
-залікові книжки, приєднані до матеріалів кримінального провадження - повернути за належністю до Черкаського інституту пожежної безпеки імені Героїв Чорнобиля НУЦЗ України .
На вирок протягом 30 діб може бути подана апеляція до Черкаського апеляційного суду.
Копію вироку негайно вручити учасникам судового провадження.

Головуючий         ОСОБА_1