справа № 357/9292/25
головуючий у суді І інстанції Рижко Г.О.
провадження № 22-ц/824/2837/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року
у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, -
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 заборгованість за надані послуги управління багатоквартирним будинком у розмірі 164 496 грн та витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року закрито провадження у цивільній справі за позовом КП Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та має у власності нежитлові приміщення № 65а, площею 101,7 кв.м, № 66, площею 231,5 кв.м та АДРЕСА_1 , які використовує в своїй підприємницькій діяльності. За користування вказаними приміщеннями у відповідача виникла заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком.
Спір про стягнення заборгованості по сплаті за послугу ЖЕК в нежитловому приміщенні власником якого є фізична особа, яка здійснює у такому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що провадження по справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, КП Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року та направити справу до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ФОП не набуває статусу юридичної особи, а залишається фізичною особою, яка додатково здійснює підприємницьку діяльність.
Сам факт наявності статусу ФОП не змінює правового становища фізичної особи як учасника цивільних правовідносин. Тому при розгляді справи суд має з`ясувати, чи діяв відповідач у конкретних правовідносинах як підприємець, чи як фізична особа.
Вказує, що отримувачем послуг є саме фізична особа, а не суб`єкт господарювання.
Використання відповідачем приміщення є фактичною обставиною, яка не породжує для нього жодних змін у правовому становищі як фізичної особи та не надає додаткових прав чи обов`язків поза межами, встановленими законом.
У цьому випадку відповідно до умов договору боржником тобто відповідачем виступає фізична особа - власник приміщення. Тому спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства і підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, а висновок суду першої інстанції про господарський характер спору є помилковим і не відповідає вимогам закону.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Супрун І.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу КП Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що разом з відзивом на позов відповідач подав достатньо доказів на підтвердження того, що він використовує приміщення для підприємницької діяльності. Також, позивач визнає факт використання відповідачем усіх приміщень для магазину «Строймастер».

Представники КП Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 - Золотарчук О.М., Мялук А.Є. у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Супрун І.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу об`єкта державної власності групи А - нежитлове приміщення площею 231,5 кв.м частини магазину № НОМЕР_1 , що знаходиться на балансі Фастівського ДТВПРП і орендується ОСОБА_1 , шляхом викупу від 22 липня 2004 року, приватний підприємець ОСОБА_1 придбав у Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області нежитлове приміщення площею 231,5 кв.м частини магазину № НОМЕР_1 , що знаходиться на балансі Фастівського ДТВПРП та розташоване за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Олеся Гончара, будинок 18 (а.с. 139-140 т. 2).
Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 29 лютого 2012 року ОСОБА_1 придбав нежиле приміщення в житловому будинку площею 208,6 кв.м за АДРЕСА_1 (а.с. 141-142 т. 2).
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 вересня 2004 року ОСОБА_1 придбав нежиле приміщення в житловому будинку площею 101,7 кв.м за АДРЕСА_3 (а.с. 143-144 т. 2).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 червня 2025 року, відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень № 65а площею 101,7 кв.м, АДРЕСА_4 площею 231,5 кв.м та АДРЕСА_1 (а.с. 50-58 т. 1).
01 жовтня 2021 року КП БМР ЖЕК № 1 та співвласники багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 уклали договір № 123/У про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, за умовами якого управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору (а.с. 10-26 т.1).
Згідно з пунктом 10 договору, ціна послуги з управління становить 6,3284 грн, в тому числі ПДВ, на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення в будинку.
Додатком № 1 до договору № 123/У про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 01 жовтня 2021 року є список співвласників квартир та приміщень, що перебувають у їх власності, в якому зазначено відповідача ОСОБА_1 як власника нежитлових приміщень № 65А, 66, 67 (а.с. 18 т.1).
Згідно з відповіддю № 1778295 від 16 вересня 2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26 березня 1997 року та перебуває на обліку в Реєстрі платників податків та Реєстрі платників єдиного внеску. Здійснює підприємницьку діяльність за видами економічної діяльності, в тому числі - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Основний вид економічної діяльності за підсумками діяльності за рік: роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.52).
У судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що вказані нежитлові приміщення використовуються відповідачем при здійсненні підприємницької діяльності та в них розміщено магазин «Строймастер».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У частині 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. 
Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
У частині 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна і суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 27 квітня 2021 року у справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20)).
Згідно з частиною 1 статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). 
Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини 2 статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. 
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19) зазначила, що у цій справі позов стосується невиконання відповідачем обов`язку зі сплати вартості спожитої теплової енергії у приміщенні, власником якого є він як фізична особа, який здійснює в цьому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП. Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення вартості спожитої теплової енергії у приміщенні, в якому відповідач як ФОП надає перукарські послуги, між сторонами існують правовідносини, які притаманні господарській діяльності, тому Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про вирішення цього спору у порядку господарського судочинства, оскільки наявні у справі докази свідчать про використання приміщення відповідачем як ФОП у своїй господарській діяльності.
Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 489/7113/21 (провадження № 61-6121св23), вирішуючи питання щодо юрисдикційності спору, зазначив, що з огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин, з урахуванням того, що предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за надання послуги з управління багатоквартирним будинком, нарахованої відповідачу як власнику нежитлового приміщення магазину, який використовує це приміщення як ФОП у своїй господарській діяльності, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
Враховуючи, що спір про стягнення заборгованості за надання послуг з управління багатоквартирним будинком, пред`явлений до фізичної особи, яка використовує нежитлове приміщення, розташоване у цьому будинку, для здійснення підприємницької діяльності як ФОП, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційної контори № 1 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 24 березня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська