"08" квітня 2026 р.        
Справа №150/224/26
Провадження по справі №1-кп/150/47/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року         с. Мазурівка
Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючої: судді ОСОБА_1 , 
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши обвинувальний акт у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження у кримінальному провадженні за №12026025160000040 від 20.03.2026 відносно
ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Могилів - Подільський Вінницької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого згідно вироку Чернівецького районного суду Вінницької області від 31.10.2025 за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу врозмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 гривень), штраф не сплачений
за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , упродовж останніх трьох років проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 21.12.2024 у них народився спільний син ОСОБА_5 . У свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 від 21.01.2025 батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено ОСОБА_6 . З огляду на зазначене, відповідно до положень п. 7 ч. 2 ст. З Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на ОСОБА_3 поширюється дія вказаного закону. Дізнанням установлено, що він вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
19 березня 2026 року близько 19 години 30 хвилин, перебуваючи у одній із кімнат будинку АДРЕСА_2 , під час розпивання алкогольних напоїв між співмешканцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник конфлікт з приводу батьківства малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Реалізуючи свій раптово виниклий умисел на спричинення тілесних ушкоджень малолітньому сину ОСОБА_5 , передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_3 наніс два удари долонею правої руки в ділянку обличчя зліва малолітнього ОСОБА_5 . 
Внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у виді крапкового крововилива в білковій оболонці лівого ока у зовнішньому куті, який утворились від ДІЇ тупого предмета, яким могла бути долонева поверхня руки, по механізму - удар, можливо 19.03.2026, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 24.03.2026 №38 та належать до категорії легких тілесних ушкоджень, які не спричиняють короткочасний розлад здоров`я більше 6-ти діб, згідно з п. 2.3.1 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.
Відповідно до вимог ч.2 ст.381 КПК України суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності.
В обвинувальному акті викладено клопотання прокурора про розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.
За вимогами частини 2 ст.382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
Згідно заяви від 02.04.2026, яка надійшла разом із обвинувальним актом, обвинувачений ОСОБА_3 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а також згідний із встановленими досудовим розслідуванням обставинами. Обвинуваченому роз`яснено зміст встановлених у результаті досудового розслідування обставин, а також те, що відповідно до ч.2 ст.302 КПК України у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини. ОСОБА_3 згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Добровільність беззаперечного визнання винуватості ОСОБА_3 , його згоду зі встановленими в результаті досудового розслідування обставинами і згоду на розгляд обвинувального акту за його відсутності підтвердив захисник – ОСОБА_7 , в присутності якого і написано заяву.
Приймаючи рішення про можливість судового розгляду обвинувального акту у спрощеному провадженні без судового засідання за відсутності учасників судового провадження, суд, згідно ч.2 ст.382 КПК України, врахував, що обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта в такому порядку. 
За результатами дослідження змісту відповідної заяви та матеріалів дізнання, у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначена заява обвинуваченого є усвідомленою, відповідає його внутрішній волі, а його процесуальна позиція сформувалася без будь-якого стороннього неправомірного впливу на неї.
Згідно з ч.2 ст.382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
Встановлені органом досудового розслідування обставини не оспорюються учасниками судового провадження і суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів та визнає їх доведеними, оскільки вони повністю узгоджуються з наданими суду матеріалами дізнання.
Вищенаведені фактичні обставини поза всяким розумним сумнівом достатньо доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку в обсязі обвинувачення, яке було сформульоване прокурором, і суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України – умисне легке тілесне ушкодження.
До обставин, що пом`якшують покарання, суд відповідно до ст.66 КК України відносить щире каяття ОСОБА_3 та його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
У відповідності до положень ст.67 КК України до обставин, що обтяжують покарання, суд відносить вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої особи та вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах. Інші обставини, що обтяжують покарання, згідно обвинувального акту не встановлено, а згідно ст.337 КПК України, суд розглядає справу лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, і не має права вийти за вказані межі, якщо це погіршує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує вимоги ст., ст. 50, 65 КК України, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопрушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у ст. 50 КК України.
Призначаючи обвинуваченом покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ч.1, 2, 3 ст.50 КК України).
Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.211.2007 р.).
Згідно роз`яснень, що містить Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, обставини його вчинення та особу винного, суд вважає що виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових проступків, як самим засудженим, так і іншими особами, можливе при призначенні покарання у виді громадських робіт.
Підстав для застосування ст.69 КК України судом не встановлено.
Згідно ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Частиною 3 ст.72 КК Українивизначено, що основне покарання у виді штрафу при призначенні за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення покарання, яке згідно з частиною 3 статті 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги статті 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.
Інкриміноване ОСОБА_3 кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України, вчинено 19.03.2025, тобто після постановлення попереднього вироку, однак до повного відбуття покарання за попереднім вироком, а саме за вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 31.10.2025 за ч.1 ст.125 КК України, яким ОСОБА_3 засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Оскільки штраф, як вид покарання складанню з іншими видами покарань не підлягає, то при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд застосовує положення ч.1 ст.71 КК України, приєднавши до покарання за даним вироком покарання у вигляді громадських робіт за попереднім вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 31.10.2025, та признає остаточне покарання, яке є більшим від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Вказане повністю узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.02.2025 у справі 369/18964/23.
Крім того, оскільки кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим - є таким, що пов`язане з домашнім насильством, вчиненим відносно малолітньої дитини, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_3 за наслідками вчиненого ним правопорушення - є кривдником, а потерпілі - постраждалими особами від домашнього насильства відповідно до п.6 ч.1 ст.1 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству", згідно якого "Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі", а "Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі".
Згідно ст.28 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", суб`єкт, відповідальний за виконання програм для кривдників, організовує та забезпечує проходження кривдниками таких програм. Виконання програм для кривдників забезпечують фахівці, які пройшли відповідне навчання. Кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством. Кривдник повинен мати можливість відвідувати програму для кривдників за власною ініціативою на добровільній основі. У разі неявки кривдника для проходження програми для кривдників або ухилення від проходження програми без поважних причин суб`єкти, відповідальні за виконання програм для кривдників, надають протягом трьох робочих днів письмове повідомлення про це уповноваженому підрозділу органів Національної поліції України для вжиття заходів. Притягнення кривдника до відповідальності за непроходження програми для кривдників не звільняє його від обов`язку пройти таку програму. У разі притягнення кривдника, зокрема дитини-кривдника, до кримінальної відповідальності судом на нього може бути покладено обов`язок пройти пробаційну програму відповідно до п.4ч.2ст.76 Кримінального кодексу України.
Із дослівного змісту ч. 1 ст. 91-1 КК України вбачається, що обмежувальні заходи застосовуються судом у разі вчинення злочину, а не кримінального проступку.
Однак, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 453/225/19 міститься висновок, що поняття злочину, пов`язаного з домашнім насильством, є ширшим за поняття домашнього насильства у нормі ст. 126-1 КК України і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства, зокрема у будь-якому кримінальному правопорушенні, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) Кримінального кодексу як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.
Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 , як кривднику, необхідно призначити обмежувальні заходи що передбачені ст.91-1 КК України, у тому числі - виконання програми для кривдників.
Відповідно до Наказу МВС №124 від 25.02.2019р. «Про затвердження Порядку взяття на профілактичний облік, проведення профілактичної роботи та зняття з профілактичного обліку кривдника уповноваженим підрозділом органу Національної поліції України», кривдник має перебувати на обліку відповідного органу НП України, а, згідно ст., ст.2, 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та Наказу Мінсоцполітики №1434 від 01.10.2018 «Про затвердження Типової програми для кривдників» і ч.5 розділу 1 «Типової програми для кривдників» - організацію та виконання цієї Типової програми, її проходження кривдниками забезпечують місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування відповідно до вимог ст.28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству.
Пунктами 12, 13, 14 частини 1 статті 368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.
Цивільний позов в межах даного кримінального провадження не заявлявся.
Речові докази по справі відсутні.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
На підставі викладеного, з врахуванням наказу МВС №124 від 25.02.2019р. «Про затвердження Порядку взяття на профілактичний облік, проведення профілактичної роботи та зняття з профілактичного обліку кривдника уповноваженим підрозділом органу Національної поліції України», ст.ст.2,28 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», наказу Мінсоцполітики №1434 від 01.10.2018 Про затвердження Типової програми для кривдників» та керуючись ст., ст. ст.ст.269-370, 373, 374, 381-382, 394 КК України, суд,-
ХВАЛИВ:
ОСОБА_3  визнати винним, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, призначивши йому покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.
На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного даним вироком, повністю приєднати покарання за попереднім вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 31.10.2025 у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, та призначити остаточне покарання у вигляді 200 годин громадських робіт та штрафу у виді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, який відповідно до ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.
Початок відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
На підставі ст.91-1 КК України застосувати строком на 1 (один) місяць відносно ОСОБА_3 , який вчинив домашнє насильство, наступні обмежувальні заходи:
- заборони перебувати в місці спільного проживання з дитиною ОСОБА_5 ;
- обмеження спілкування з дитиною ОСОБА_5 ;
- заборони наближатися на відстань 100 метрів до місця, де проживає потерпіла дитина ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 ;
- направлення ОСОБА_3 для проходження програми для кривдників до органу місцевого самоврядування за місцем його проживання.
Попередити ОСОБА_3 про кримінальну відповідальність за ст.390-1 КК України за умисне невиконання обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 КК України.
У відповідності до частини 1 статті 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Чернівецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його отримання з урахуванням особливостей, передбачених статтею 394 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДЯ:           ОСОБА_8