Справа № 308/8111/25

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 

20.02.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., за участю захисника-адвоката Канівець О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою з доповненнями до неї захисника-адвоката Канівець О.П. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2025 року громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 (шістсот п`ять гривень 60 коп.) судового збору.

Відповідно до постанови суду, - 04.06.2025 року близько 18 год. 06 хв. в м. Ужгород, вул. Сергія Мартина (Паризької комуни) 4А, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки FORD FIESTA, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку у медичному закладі у лікаря нарколога. Чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою адвокат Канівець О.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вважає оскаржувану постанову суду незаконною і необґрунтованою та без належного з`ясування фактичних обставин справи, та такою, що порушує принцип об`єктивності. Зазначає, що суд першої інстанції перебрав на себе функцію сторони обвинувачення та витребував в УПП в Закарпатській області повне відео, яке доводить факт керування та причину зупинки ТЗ, оскільки відеозапис, який знаходився у матеріалах справи не доводив вищевказані обставини і навіть після відповіді з поліції про відсутність запитуваного відео, визнав ОСОБА_1 винним. Стверджує, що будь-яких доказів про керування ОСОБА_1 у матеріалах справи немає. Також зазначає, що причина зупинки була відсутня. Вважає, що відсутність доказів керування ТЗ - відсутність складу адміністративного правопорушення, та з цього приводу посилається на практику апеляційних судів України.

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат Канівець О.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції перебрав на себе функцію сторони обвинувачення, оскільки витребував з УПП в Закарпатській області відео та виступив в якості обвинувачення і одночасно виконуючи функції суду ухвалив судове рішення за таким обвинувачення, що є неприпустимим, також судом першої інстанції проігноровано прецедентні рішення ЄСПЛ, відносно обов`язковості участі сторони обвинувачення, яким притаманні ознаки "кримінального обвинувачення " – проігнорував та свідомо порушив право на справедливий суд. З цього приводу посилається на практику Європейського суду з прав людини. Просить суд, після дослідження відеозапису та всіх доказів Постанову Ужгородського міськрайонного суду щодо гр. ОСОБА_1 скасувати а провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , неявка якого із урахуванням положень ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає її розгляду. При цьому, враховується те, що останній належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надходили, а також те, що у розгляді апеляційної скарги приймає участь його захисник-адвокат Канівець О.П.
Заслухавши пояснення захисника-адвоката Канівець О.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку до наступного висновку.
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості  ОСОБА_1  у порушенні правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.9 «а».
Відповідно до підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Європейський суд з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже,  ОСОБА_1 , який реалізував своє право керувати транспортним засобом, фактично погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно зі встановленими в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.
Незважаючи на заперечення стороною захисту вини  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 351400 від 04 червня 2025 року, зміст якого відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.
Згідно зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 04.06.2025 року близько 18 год. 06 хв. в м. Ужгород, вул. Сергія Мартина (Паризької комуни) 4А, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки FORD FIESTA, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку у медичному закладі у лікаря нарколога. Висновок позитивний, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що із змістом протоколу ознайомлений.
Крім того, всупереч доводам апеляційної скарги, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП стверджується рапортом старшого інспектора поліції від 04.06.2025 року, який адресований Начальнику УПП ДПП в Закарпатській області Найману В.З. та в якому зазначені обставини події, які мали місце 04.06.2025; Висновком №547 від 04.06.2025 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яким підтверджено перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння; розпискою гр. ОСОБА_1 від 04.06.2025, згідно якої останній підтвердив факт залишення транспортного засобу; наявними у матеріалах справи та дослідженими відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів поліцейських з місця події, що містяться на DVD-диску.
Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Оцінюючи сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Доводи апеляційної скарги про те, що причина зупинки була відсутня, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі спростовані доказами, які наявні в матеріалах справи. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що згідно рапорту працівника поліції від 04.06.2025, який долучений до матеріалів справи, вбачається, що 04.06.2025 на службовий планшет поліцейського надійшов виклик адмінправопорушення (ЄО 20044) згідно якого повідомлено, що три особи чоловічої статі розпивають горілку, один з яких прибув на транспортному засобі Форд Фієста. В подальшому даний транспортний засіб був зупинений екіпажем патрульної поліції для перевірки повідомлення заявниці, де було встановлено водія транспортного засобу Форд Фієста, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того зазначено, що водій мав ознаки сп`яніння а саме: стійкий запах алкоголю з порожнини рота та почервоніння обличчя, а відтак гр. ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які можуть свідчити про зацікавленість заявника у результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних у матеріалах справи відсутні належні докази, їх також не додано і до апеляційної скарги.
Також апеляційний суд зазначає, що всупереч доводам апелянта, підстава зупинки транспортного засобу не є предметом доказування у справі за ст. 130 КУпАП, оскільки ці обставини не мають значення для правильного вирішення справи та встановлення факту керування особою транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Окрім цього, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних щодо протиправності дій працівників поліції, й оскарження таких дій та його результатів  ОСОБА_1 та його захисником-адвокатом Канівець О.П., а незгода з діями працівників поліції була висловлена ними лише під час розгляду справи в суді, що можна розцінювати, як спосіб захисту останнього.
Не надано й доказів, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість працівників поліції.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що поліцейські при виконанні своїх функціональних обов`язків діяли у межах наданих їм повноважень.
З цих же підстав, апеляційний суд відхиляє доводи захисника про не доведення факту керування  ОСОБА_1 транспортним засобом, як необґрунтовані, при цьому зауважує, що оскільки згідно норм діючого законодавства огляд на стан алкогольного сп`яніння проводиться виключно щодо водіїв транспортних засобів, факт проходження такого огляду  ОСОБА_1 поза всяким розумним сумнівом свідчить про те, що саме він був водієм автомобіля та керував ним у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, всупереч доводів сторони захисту, працівники поліції діяли у відповідності до вимог закону, та в законному порядку встановили факт керування ОСОБА_1 автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, а тому провадження щодо нього не може бути закрите за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому, посилання сторони захисту з цього приводу на певні рішення апеляційних судів України, є некоректним, оскільки існуюча в Україні система права, зокрема, про адміністративні правопорушення, не передбачає його джерелом, судовий прецедент. Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже рішення місцевих чи апеляційних судів, зокрема й ті, на які посилається захисник, не створюють правових позицій, які б формували єдність судової практики в Україні.

Доводи апеляційної скарги щодо перебирання судом на себе функції обвинувачення - є безпідставними, оскільки витребування судом матеріалів відеозапису, на які міститься посилання у протоколі про адміністративне правопорушення, є законною процесуальною дією, спрямованою на встановлення фактичних обставин справи, а не проявом упередженості чи виконання функції обвинувачення.

При цьому, апеляційний суд наголошує,що відповідно до приписів ст. 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, який оцінюється у сукупності з іншими доказами по справі, й обставини, що містяться на вказаному відеозаписі, повністю узгоджується зі змістом обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 351400 від 04 червня 2025 року,так й у долучених до нього доказах, а тому відсутні будь-які сумніви в його належності та допустимості.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими. Наведені докази є допустимими, належними і достатніми для підтвердження висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги захисника зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Згідно з положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.
Так, керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.
Відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, як штраф суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.
Застосований судом першої інстанції до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та його винуватості, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість постанови суду є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі та доповненні до неї не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу з доповненнями до неї захисника-адвоката Канівець О.П., в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Т.Ю. Бисага