Справа № 463/7893/25
Провадження № 2/463/287/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року   Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Білоуса Ю.Б.,
з участю секретаря судового засідання - Козак О.В.,
представника відповідача - Андрущака С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в режимі відеконференції у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :
позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200498688 від 08.04.2016 року у розмірі 46940,25 гривень.
 
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.04.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем було укладено кредитний договір № 200498686. Згідно умов договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000,0 гривень на умовах визначених договором. Повернення кредиту, сплата відсотків та інших передбачених договором платежів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів згідно з графіків платежів. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, кредитні кошти відповідачу було надано у спосіб, зазначений у кредитному договорі, а відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує належним чином. Всупереч умовам Кредитного договору відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та відсоткам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушив взяті на себе договірні зобов`язання, що передбачені графіком погашення кредиту. В свою чергу, 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивачем було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги до позичальників, у тому числі за кредитним договором № 200498688 від 08.04.2016 року. Зазначає, що відповідач не виконував умов кредитного договору належним чином, внаслідок чого станом на 07.04.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 46940,25 гривень, з яких: 9986,21 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 20201,37 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги; 14033,31 гривень - інфляційні збитки та 2719,36 гривень - 3% річних. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку.
Відповідач не погодився та через повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Зазначає про недоведеність факту укладення кредитного договору, факту надання коштів, факту відступлення права вимоги і наявності заборгованості, а надані позивачем докази є неналежними. Вказує, що матеріали справи не містять доказів укладення спірного кредитного договору, останній також не містять інформації щодо істотних умов кредитного договору, в указаній заяві відсутні будь які відомості стосовно оформлення та видачі кредиту, зазначення суми кредитного ліміту, строку повернення кредиту, визначення розміру відсотків за користування кредитом та інших істотних умов. Виходячи з цього, стверджує, що долучені до матеріалів справи докази не підтверджують наявність заборгованості відповідача перед банком. Спірний кредитний договір не дає суду можливість перевірити узгоджені сторонами умови кредитування. Розрахунок заборгованості на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. За своїм змістом розрахунок заборгованості є складеним банком розрахунковим документом. З цих підстав не підлягають стягненню і похідні вимоги у виді штрафних санкцій. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову.
 
Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.
 
Позовна заява поступила до суду 25.08.2025 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.10.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.
Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.
Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.
Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, разом з тим, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити.
Враховуючи те, що представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи за його відсутності, ухваливши рішення.
Представник відповідача - адвокат Андрущак С.В. в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві, просить у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.
Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що 08.04.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено кредитний договір № 200498688 (далі Договір) шляхом підписання заяви (оферти), анкети, довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту; графіку платежів до кредитного договору, розписки про отримання платіжної картки, згоди суб`єкта персональних даних б/н.
Загальний розмір доступного кредиту (ліміту) за Договором становить 10000,0 гривень. Дата остаточного повернення кредиту - 08.04.2021 року (строк кредиту 5 років). Протягом дії Кредитного договору для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 58,8% річних.
Повернення кредиту та сплата відсотків відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів.
Згідно з умовами Договору в порядку передбаченому Кредитним договором та Правилами кредитування, Банк надає Позичальнику Кредит, а Позичальник приймає Кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідачу плату за користування Кредитом на Рахунок погашення Боргових зобов`язань, а також виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені Кредитним договором та Правилами кредитування.
За умовами Договору клієнт підтверджує, що Сторонами погоджено обслуговування та взаємодію кредиту, відповідно до якого Клієнт дав дозвіл на використання власноручного підпису шляхом його відтворення засобами копіювання, що є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом. Клієнт підтверджує, що перед підписанням заяви (оферти), анкети, довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту; графіку платежів до кредитного договору Клієнт попередньо ознайомився з текстами цих Документів. Сторони погодили, що після попереднього ознайомлення з текстами цих Документів Клієнт їх підписує.
Заява (оферта) та інші документи містять реквізити сторін, зокрема, дані позичальника, а саме: ПІБ відповідача, його реєстраційний номер облікової картки платника податків, дані паспорта громадянина України, адресу місця проживання, електронну адресу, а також інформацію про підписання цих документі, які утворюють собою кредитний договір ОСОБА_1 власноручним підписом.
У графіку платежів та довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, який є додатком до кредитного договору № 200498688 від 08.04.2016 року, визначено дату видачі кредиту та дати платежів і їх розміри, відсотки за користування та інші платежі, а також наведено загальну вартість кредиту. Графік підписаний власноручно Клієнтом.
На підставі укладеного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 10000,0 гривень на поточний рахунок зі сплатою 58,8% річних, дата остаточного повернення кредиту - 08.04.2021 року.
20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу № 7-БМ, відповідно до умов якого ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги до позичальників, у тому числі за кредитним договором № 200498688 від 08.04.2016 року.
Згідно розрахунку заборгованості представленого позивачем, заборгованість ОСОБА_1 за договором позики № 200498688 від 08.04.2016 року становить 46940,25 гривень, з яких: 9986,21 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 20201,37 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги; 14033,31 гривень - інфляційні збитки та 2719,36 гривень - 3% річних.
З метою стягнення цих коштів в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
Докази, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги не оспорюються і з огляду на презумпцію правомірності правочинів, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги до відповідача, він вправі пред`являти відповідну вимогу про стягнення коштів, внаслідок чого відповідні аргументи представника відповідача суд відхиляє.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Таким чином, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитних договорів приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші.
Тобто положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.
Банком за допомогою належних доказів доведені обставин, які підтверджують укладення з відповідачем договору з погодженням усіх суттєвих умов, які ним підписані у заяві-анкеті, зокрема, відсотків, інших платежів та умов повернення кредитних коштів лише з можливістю договірного списання, в тому числі наслідків несвоєчасного виконання кредитних зобов`язань.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За положеннями статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, в тому числі в частині права позикодавця на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.
Зокрема, відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, а саме можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договорами та в межах встановленого кредитного ліміту, однак позичальник взяті на себе за кредитними договорами зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості, яка має відображення у розрахунках заборгованості.
Суд частково приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості як належний доказ по справі, оскільки будь-яких доказів на спростування такого відповідачем не надано. Окрім цього, відповідачем також не представлено суду свого розрахунків заборгованості за спірним кредитним договором, який би містив інший розмір заборгованості визначеної стороною позивача та не доведено, що на момент укладення договору існували інші умови ніж зазначені в такому. Нарахування відсотків проводилось у межах строку кредитування договору.
При цьому, суд відхиляє твердження представника відповідача про неотримання ОСОБА_1 грошових коштів за спірними кредитним договором та наявності ознак для його не укладення відповідачем. Відповідач не довів, що кредитний договір укладено іншою особою, грошові кошти перераховані на банківський рахунок та відповідну банківську картку, що йому не належить. Разом з тим, відповідачем не спростовано, що відомості, зазначені в анкеті-заяві, паспорті споживчого кредиту та інших документах, які сформовані при укладенні кредитного договору, не відповідають дійсності. Кредитні грошові кошти перераховувалися на платіжну картку, відкриту відповідачем в ПАТ «Банк Михайлівський» (карта НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 ), що має відображення у виписці по картковому рахунку відповідача.
Подаючи заяву на отримання коштів та підписуючи Довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, графік платежів до кредитного договору, розписку про отримання платіжної картки, згоду суб`єкта персональних даних б/н, які є невід`ємною частиною кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений із усіма умовами, правилами, тарифами кредитного договору та погодив їх. При відсутності розуміння Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач не зміг би користуватися кредитною карткою в межах ліміту кредитних коштів та за якою він вчиняв банківські операції, внаслідок чого твердження відповідача про неузгодження умов кредитування із споживачем суд також не бере до уваги.
В порушення умов кредитних договорів, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Водночас, у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Заперечуючи факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та стверджуючи про неналежне погодження умов кредитування, відповідач будучи обізнаним про підписання кредитного договору, графіка погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняв дії щодо захисту, на його думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
Відповідач також не надав жодного підтвердження факту неотримання грошових коштів за спірними кредитним договором і за відсутності таких доказів відповідні аргументи представника відповідача суд визнає безпідставними.
Як уже зазначалось вище, кредит надано відповідачу у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, а використання відповідачем кредитних коштів, що відображено у банківській виписці, по факту і є отриманням кредитних коштів відповідачем, які використовувались ним для здійснення банківських операцій.
Разом з тим, із виписки про рух коштів по рахунках вбачається, що за період строку кредитування (дії договору) ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами, вносив кошти на погашення кредиту та відсотків шляхом автоматичного списання, що свідчить про його погодження таких умов кредитування, проте не виконав взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором у визначені ним терміни.
Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). Така правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 127/23910/14-ц від 23.12.2020 року.
Враховуючи те, що за умовами вищезазначеного договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надав, відтак, суд вважає, що заборгованість за основним боргом та відсотками підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».
Щодо вимоги про стягнення 3% річних від суми боргу та інфляційних витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Постановою Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 зазначено, що за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Разом з тим, відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався і триває по теперішній час.
Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що законодавцем звільнено позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року та такі нарахування підлягають списанню.
Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі № 758/5318/23 провадження № 61-15103св24.
За таких обставин, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості, за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати та три відсотки річних нараховані за період березня 2022 року по січень 2025 року, суд застосовує норми ЦК України, зокрема п.18 Прикінцевих та перехідних положень» в частині необхідності їх списання, а тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Таким чином, загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 200498688 від 08.04.2016 року з урахуванням тіла кредиту та відсотків становить 30187,58 гривень, внаслідок чого до примусового стягнення підлягає виключно ця сума.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю.
Позивач у зв`язку із захистом своїх прав поніс судові витрати, які складаються з наступного: судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 2422,40 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,0 гривень.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.
Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) міститься висновок, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Як встановлено судом, між позивачем ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» укладено договір № 26 від 15.02.2024 року про надання правової допомоги та Додаткову угоду до договору, відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.
Згідно п.4.7 Договору про надання правової допомоги № 26 від 15.02.2024 року сторони погодили послуги та їх вартість.
Відповідно до Детального опису про підтвердження надання правничої допомоги (виконаних робіт, наданих послуг) від 15.02.2024 року, вбачається, що правова допомога полягала у підготовці позовної заяви та подання її до суду вартість 7000,0 гривень.
Зазначені вище докази в матеріалах справи свідчать про реальність надання ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» - Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» правничої допомоги в рамках укладеного між ними договору.
Під час розгляду справи стороною відповідача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Здійснюючи розподіл понесених позивачем судових витрат суд виходить з наступного.
Так як позов задоволено на 64,31 % від заявленої ціни позову (30 187,58 грн. від 46940,25 грн.), то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1557,84 грн. судового збору та 4501,70 грн. витрат на професійну правничу допомогу відповідно.
Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 200498688 від 08.04.2016 року у розмірі 30187,58 гривень (тридцять тисяч сто вісімдесят сім гривень 58 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 1557,84 гривень (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім гривень вісімдесят чотири копійки) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4501,70 гривень (чотири тисячі п`ятсот одна гривня сімдесят копійок).
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДІДЖИ ФІНАНС" (ел. пошта info@dgfinance.com.ua, адреса 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 ЄДРПОУ 42649746).
Відповідач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено та підписано 02 березня 2026 року.

Суддя:      Білоус Ю. Б.