П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.02.2026  	Справа №607/1536/26 Провадження №3/607/1086/2026	
  	м. Тернопіль 	 	

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Воробель Н.П., розглянувши матеріали, що надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , майстер ремонтної майстерні стрілецької зброї взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,
за ч. 3 ст. 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП),

встановила:

з 04.11.2024 в військовій частині НОМЕР_1 проходить військову службу за мобілізацією солдат ОСОБА_1 на посаді майстра ремонтної майстерні стрілецької зброї взводу технічного забезпечення військової частини (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №316 від 04.11.2024).
Згідно з доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 №182 від 19.01.2026, стало відомо, що під час перевірки особового складу 19.01.2026 о 16:40 виявлено відсутність військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 . Пошукові заходи позитивних результатів не дали. На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідав.
Відповідно до доповіді командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 №184 від 19.01.2026, стало відомо, що о 21:00 19.01.2026 від тимчасово виконуючого обов`язки командира взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_3 молодшого сержанта ОСОБА_3 надійшов рапорт про прибуття 19.01.2026 в пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .
Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі – Статуту), солдат ОСОБА_1 був зобов`язаний свято та непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Таким чином, за викладених вище обставин, солдат ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем, займаючи посаду майстра ремонтної майстерні стрілецької зброї взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. сл. 9, 11, 16 Статуту, діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби, в умовах особливого періоду, був відсутній в місці постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , без поважних причини в період з 16:40 19.01.2026 по 21:00 19.01.2026.
28.01.2026 до суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_1 , згідно з якими: свою вину у інкримінованому правопорушенні не визнав та не погодився з протоколом, з огляду на таке.
Щодо малозначності діяння та відсутності суспільно небезпечних наслідків, зазначає, що його дії не становили суспільної небезпеки, не спричинили шкоди державним чи суспільним інтересам, правам інших осіб та не відповідали типовій суспільній небезпечності інкримінованого правопорушення. Намір ухилитися від військової служби був відсутній. Пояснює, що відлучився з військової частини з сімейних обставин, а саме у зв`язку з приїздом неповнолітнього сина, який через погодні умови, відключення електроенергії та відсутність сполучення не зміг прибути до місця служби та залишився сам у чужому місті. Після зустрічі з сином негайно повернувся до військової частини. Вказує, що є внутрішньо переміщеною особою, родину тривалий час не бачив у зв`язку з проходженням служби. Доказів наявності прямого умислу на тимчасове ухилення від військової служби до матеріалів справи не долучено, що свідчить про відсутність суб`єктивної сторони правопорушення. Крім того, зазначає, що за вказані дії вже поніс дисциплінарну відповідальність у вигляді позбавлення премії за січень 2026 року, а тому накладення адміністративного стягнення створює подвійну відповідальність за одне й те саме порушення.
Щодо порушення порядку складання протоколу, посилається на те, що час вчинення адміністративного правопорушення визначено доповіддю командира військової частини №182 від 19.01.2026 о 16:40, повернення до частини зафіксовано доповіддю №184 від 19.01.2026 о 21:00, водночас протокол ЛВТ №25 складено лише 21.01.2026, тобто з порушенням 24-годинного терміну, встановленого Інструкцією та вимогами КУпАП.
Щодо відсутності складу адміністративного правопорушення, вказує, що огляду на диспозицію ч. 4 ст. 172-11 КУпАП у період дії воєнного стану, самовільне залишення військової частини не охоплюється складом адміністративного правопорушення, натомість самовільне залишення військової частини, у період дії особливого періоду не охоплюється ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, оскільки відповідальність за вказане передбачено у ч. 4 даної норми. Отже, доходить висновку, що за наявності кваліфікуючої ознаки вчинення правопорушення в умовах дії воєнного стану, кваліфікація дій особи за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП виключається та КУпАП на день розгляду справи не передбачена.
Крім того. зазначає, що визнання фактичних обставин події не свідчить про згоду з правовою кваліфікацією та законністю складеного протоколу.
У зв`язку з викладеним просить провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП закрити.
У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що повністю розуміє зміст роз`яснених йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, вину у вчиненні правопорушення визнав за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення. Також зазначив, що залишив військову частину у зв`язку з сімейними обставинами, а саме через приїзд до нього неповнолітнього сина та необхідність допомогти йому повернутися додому. Пояснив, що телефон залишив у військовій частині, у зв`язку з чим не мав можливості попередити про свою відсутність. Зазначив, що після вирішення сімейних обставин відразу повернувся до військової частини, яка розташована в АДРЕСА_2 , та наміру ухилятися від проходження військової служби не мав.
Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ознайомившись із письмовими запереченнями, дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків:
Вина ОСОБА_1 у вчиненому доведена матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні, а саме: даними, зафіксованими у протоколі ЛВТ №25 про військове адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП від 21.01.2026, у якому, серед іншого, містяться пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності: «Провину визнаю, прошу сильно не карати»; копіями рапортів т.в.о. командира взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 від 19.01.2026; копією доповіді командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 №182 від 19.01.2026 про факт самовільного залишення військової частини (без зброї) та відсутність на перевірці без поважних причин військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації військової чаcтини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 ; копією бланку отримання пояснень від головного сержанта, командира відділення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 ; копією доповіді командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 №184 від 19.01.2026 про прибуття із самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 ;копією бланку отримання пояснень від майстра ремонтної майстерні військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; копією службової характеристики на солдата ОСОБА_1 ; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.11.2024 №316; копією військового квитка серії НОМЕР_4 .
Судом установлено, що відсутність солдата ОСОБА_1 у місці постійної дислокації військової частини мала місце у період з 16:40 до 21:00 19.01.2026, після чого він самостійно повернувся до військової частини, що підтверджується доповіддю командира військової частини №184 від 19.01.2026.
Із наданих пояснень вбачається, що залишення військової частини було зумовлене винятково сімейними обставинами, а саме необхідністю допомогти неповнолітньому сину, який опинився сам у чужому місті. Дані пояснення узгоджуються між собою, є послідовними та не спростовані іншими доказами.
Доказів того, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на ухилення від проходження військової служби або мали на меті завдати шкоди інтересам служби, матеріали справи не містять. Відсутність тривала короткочасно та не призвела до будь-яких негативних наслідків для військової частини чи виконання службових завдань.
За таких обставин суд погоджується з доводами особи про відсутність підвищеної суспільної небезпеки вчиненого діяння.
Також судом установлено, що за вчинене діяння ОСОБА_1 вже був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення премії за січень 2026 року, що свідчить про реагування командування на допущене порушення військової дисципліни.
Хоча дисциплінарна та адміністративна відповідальність є різними видами юридичної відповідальності, зазначена обставина має істотне значення для оцінки доцільності застосування адміністративного стягнення та враховується судом при вирішенні питання про малозначність діяння.
Крім того, посилання на порушення вимог ст. 254 КУпАП не можуть бути підставою для закриття провадження у справі, оскільки КУпАП не передбачає порушення строку складання протоколу як самостійну підставу для закриття справи, що прямо випливає зі змісту ст. 247 КУпАП, яка містить вичерпний перелік таких підстав. Суд враховує, що протокол про адміністративне правопорушення містить усі необхідні відомості, передбачені законом, а особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, були роз`яснені права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, та надано можливість надати пояснення. Допущене порушення строку складання протоколу не призвело до істотного порушення прав особи та не унеможливило повне, всебічне й об`єктивне з`ясування обставин справи.
Доводи ОСОБА_1 щодо неправильної правової кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП судом перевірені, однак визнаються необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.
Відповідно до диспозиції ч. 3 ст. 172-11 КУпАП об`єктивна сторона адміністративного правопорушення полягає у самовільному залишенні військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.
Частиною 4 ст. 172-11 КУпАП встановлено відповідальність за діяння, передбачені частинами першою або третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Як встановлено судом, дії солдата ОСОБА_1 вчинені в умовах особливого періоду, який розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України № 303 від 17.03.2014 та продовжується до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, а також в умовах воєнного стану, який введений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, який неодноразово було продовжено та продовжується до теперішнього часу.
З аналізу наведених норм убачається, що частина четверта статті 172-11 КУпАП прямо виключає застосування цієї норми до діянь, вчинених в умовах воєнного стану, оскільки законодавець чітко відмежував правовий режим «особливого періоду» від правового режиму «воєнного стану», передбачивши у ч. 4 ст. 172-11 КУпАП застереження «крім воєнного стану».
З іншого боку, ч. 3 ст. 172-11 КУпАП не містить обмежень щодо особливого періоду чи воєнного стану та охоплює самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби) тривалістю до десяти діб.
За таких обставин, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби) тривалістю до десяти діб.
Однак, враховуючи характер вчиненого адміністративного правопорушення, зокрема, строк його відсутності у розташуванні, який складає 4 год 20 хв, особу порушника, який є військовослужбовцем та в цілому характеризується позитивно за місцем несення служби, ступінь його вини, відсутність обставин, що обтяжують відповідальність, з огляду на те, що вказаним правопорушенням не завдано значних збитків державним або суспільним інтересам або безпосередньо громадянам, вважаю за можливе звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП за малозначністю правопорушення, обмежившись усним зауваженням, а справу про притягнення його до адміністративної відповідальності – провадженням закрити.
Керуючись ст.ст. 22, 23, 172-11 ч. 3, 221, 283, 284, 294 КУпАП, суддя

постановила:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, та звільнити його від адміністративної відповідальності за малозначністю правопорушення, обмежившись усним зауваженням.
Справу – провадженням закрити.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 КУпАП, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційним судом. 
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП.
Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області. 
Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя	Н. П. Воробель