П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/12878/25
Провадження № 22-ц/4815/426/26

Головуючий у Костопільському районному суді 
Рівненської області: суддя Грипіч Л.А.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
19 листопада 2025 року в м. Костопіль 
Рівненського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу
Повний текст рішення складено: 19 листопада 2025 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Соловйова Дмитра Ігоровича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КЕШ ТУ ГОУ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КЕШ ТУ ГОУ" (далі – ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №184259 від 20 березня 2021 року в розмірі 15 240 гривень. Позов мотивовано тим, що внаслідок порушень ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю "Займер" (далі - ТОВ "Займер") вказаним кредитним договором в нього утворилася заборгованість, яка у зв`язку з відступленням на користь ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" права вимоги підлягає стягненню на користь позивача в судовому порядку.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" заборгованість за кредитним договором №184259 від 20 березня 2021 року в сумі 15 240 гривень, яка складалася з: 3000 гривень — прострочена заборгованість за сумою кредиту, 12 240 гривень — прострочена заборгованість за процентами, а також понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.
На рішення суду представником ОСОБА_1 – адвокатом Соловйовим Д.І. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом того, що позивач не надав первинних бухгалтерських облікових документів в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які б підтверджували фактичне перерахування кредитних коштів саме відповідачу. Зверталася увага на те, що копія електронного кредитного договору не містила електронних підписів сторін, які б підтверджували його факт укладення. Так, позивачем не було надано доказів підписання договору за допомогою одноразового ідентифікатора або електронного цифрового підпису, а сама наявність персональних даних у тексті не є доказом підписанням. Також в матеріалах справи відсутня заява відповідача на отримання кредиту. 
Крім того, не враховано судом того, що кредитором здійснено незаконне нарахування відсотків після закінчення строку кредитування. Нараховані відсотки є непропорційними та несправедливими, адже у чотири рази перевищують розмір самого кредиту, що є порушенням розумного балансу інтересів сторін та джерелом отримання кредитором невиправданих прибутків, посилаючись на правові позиції. 
З наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
У поданому відзиві позивач просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" стверджувалося про те, що кредитний договір укладено відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом), а це прирівнюється до письмової форми правочину. Так, відповідач добровільно пройшов ідентифікацію, обрав умови кредитування та підтвердив їх введенням коду. В подальшому грошові кошти були перераховані у безготівковій формі на банківську картку, реквізити якої надав сам ОСОБА_1 . Факт транзакції підтверджується довідкою платіжного провайдера ТОВ "Профітгід". Натомість відповідач не надав доказів неотримання коштів, хоча має доступ до виписки за своїм банківським рахунком. Водночас зверталася увага на те, що позивач не є банківською установою, тому на нього не поширюються вимоги Національного банку України щодо формування виписок за рахунками, а через безготівкову форму розрахунків видаткові касові ордери не складалися. Також зазначалося, що позичальник погодився з умовами угоди, зокрема щодо відсотків в розмірі 2% на добу та порядку їх нарахування у разі прострочення. Договір не оспорювався, а тому підлягає виконанню. При цьому надані докази були достатніми для задоволення позову, тоді як відповідач їх належним чином не спростував.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 10561 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Законом України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частина третя ст. 5 Закону № 675-VIII вказує, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Разом з тим відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
З матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Займер" за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця укладено електронний договір про надання фінансового кредиту №184259, який підписано позичальником електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України "Про електронну комерцію".
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору товариство надало клієнту фінансовий кредит у розмірі 3 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.
За умовами пункту 1.2 кредитного договору кредит надавався строком на 23 дні, тобто до 11 квітня 2021 року.
Відповідно до п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом клієнт сплачував товариству 730% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Тип процентної ставки — фіксована.
Пунктом 1.4 кредитного договору обумовлено, що кредит надавався клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Суд дійшов висновку, що кредитодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою, згідно з якою ТОВ "Профітгід" 20 березня 2021 року о 03:36:03 було перераховано кошти в сумі 3000 гривень на платіжну картку № НОМЕР_1 , номер транзакції — 31620-41629-67283, призначення платежу: видача кредиту №184259, номер платіжної інструкції — А381774В190443CLY184259T1249896.
28 жовтня 2021 року між ТОВ "Займер" та ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" укладено договір факторингу №01-28/10/2021, за умовами якого на користь позивача відступлено права вимоги до боржників, вказаних у відповідному реєстрі.
З витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року видно, що ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №184259 від 20 березня 2021 року на загальну суму 15 240 гривень, з яких 3 000 гривень — залишок за тілом кредиту та 12 240 гривень — залишок за відсотками.
Отже, із дослідженого договору про надання кредиту вбачається, що він відповідає законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому у ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З наданих ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" документів встановлено, що при укладенні кредитного договору первинний кредитор з`ясував особу позичальника, його персональні дані, а саме, серію і номер паспорту, місце реєстрації, ідентифікаційний номер, номер оператора стільникового зв`язку.
Спонукань вважати, що персональні дані ОСОБА_1 були використані первинним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його немає. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався.
Не спростовано й того, що банківська платіжна картка належала позичальнику або що на неї було здійснено переказ кредитних коштів.
Тому й презумпцію винуватості боржника та факту виникнення між сторонами відповідного зобов`язання також не спростовано.
Разом з тим колегія суддів погоджується із заявником щодо того, що заборгованість за відсотками була нарахована поза межами узгодженого строку.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Згідно з пунктом 1.2. договору про надання фінансового кредиту кредит надавався на строк у 23 дні зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 2% на день. В додатку №1 до договору (графік розрахунків) контрагентами обумовлено, що за обліковий період (23 дні) сума нарахованих процентів за користування кредитом виходячи із зазначеної відсоткової ставки становитиме 1380 гривень.
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, двозначні умови, які дозволили первинному кредитору нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаним строком кредитування.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відсутність позову про оспорення правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Як убачається, наведених обставин суд попередньої інстанції не врахував, а тому його рішення не може залишатись чинним.
Натомість позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення на користь нового кредитора з позичальника 4 380 гривень заборгованості, з яких: тіло кредиту становить 3000 гривень, а фактично обумовлені відсотки за користування кредитними коштами – 1380 гривень.
Водночас решта доводів автора апеляційної скарги, які зводяться до необхідності повної відмови в позові, колегією суддів відхиляються з огляду на встановлені обставини та застосовані норми матеріального права.
Підставою для прийняття постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Соловйова Дмитра Ігоровича задовольнити частково.
Скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2025 року.
Позов задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КЕШ ТУ ГОУ" 4380 (чотири тисячі триста вісімдесят) гривень заборгованості.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків