Справа № 464/8047/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М. 
Провадження № 22-ц/811/2973/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , третя особа Державне підприємство «Сетам», про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , третя особа Державне підприємство «Сетам», про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна.
Позов мотивувала тим, що 25 вересня 2009 року ОСОБА_3 подарувала їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Після набуття повноліття звернулася до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради для реєстрації права власності на вищезазначену частку квартири, однак їй відмовлено у зв`язку з тим, що відчужувач квартири за договором дарування внесена до Єдиного реєстру боржників і спірна квартира передана на реалізацію в межах виконавчого провадження № 62612396.
На підставі постанови державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові № 62612396 від 20 липня 2020 року про арешт майна державним реєстратором внесено записи про обтяження № 37390470 (спеціальний розділ) від 20 липня 2020 року та № 42434805 (спеціальний розділ) від 10 червня 2021 року, якими накладено обтяження на все нерухоме майно боржника. 
Однак на момент передачі квартири АДРЕСА_1 на реалізацію і прийняття рішення про її конфіскацію, ця квартира не належала боржнику за виконавчим провадженням.
Будучи власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , вона не є стороною виконавчого провадження, однак записи про обтяження у зв`язку з арештом нерухомого майна позбавляють її можливості зареєструвати право власності на належне їй майно.
З наведених підстав просила:
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
-внести зміни в записи про обтяження № 37390470 (спеціальний розділ) від 20 липня 2020 року та № 42434805 (спеціальний розділ) від 10 червня 2021 року, які внесені на підставі постанови про арешт майна № 62612396 від 20 липня 2020 року, видавник Сихівський ВДВС у місті Львов .опис предмет обтяження: все нерухоме майно та припинити обтяження (зняти арешт) з 1/2 частини квартири за АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , третя особа Державне підприємство «Сетам», про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна – відмовлено.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25 вересня 2009 року.
Державна реєстрація права власності не є підставою виникнення права, а лише способом його підтвердження, відтак суд безпідставно ототожнив відсутність державної реєстрації з відсутністю права власності.
Арешт на квартиру обмежує право власності ОСОБА_1 , яка не є стороною виконавчого провадження.
Спірна квартира подарована ще у 2009 році, однак позивачка досягла повноліття лише 30 серпня 2021 року, в той час як арешт накладено 21 жовтня 2019 року, тобто до того часу, як ОСОБА_1 могла реалізувати своє право на реєстрацію належного їй майна. 
Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Учасники справа належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку в електронному вигляді судових повісток-повідомлень до їхніх електронних кабінетів ( а.с. 160, 162, 164).
В судове засідання сторони не з`явилися, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Враховуючи предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи без участі сторін.
Згідно з ч. 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 27 лютого 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, тому у ОСОБА_1 не виникло права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних мотивів.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю – це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Під час вирішення спору про зняття арешту на підставі статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18.
Керуючись наведеними правовими нормами, у разі звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, – стягувача у виконавчому провадженні.
Верховний суд в постанові від 17 березня 2025 року у справі № 486/1787/23 погодився з висновком про те, що задоволення позову про зняття арешту, накладеного на майно, яке не належало боржнику у виконавчому провадженні, не впливає на права, обов`язки та інтереси боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, оскільки арешт майна, яке не належить і не належало боржнику не є заходом звернення стягнення на майно, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню, а тому орган державної виконавчої служби є належним відповідачем. 
Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 обґрунтовує їх тим, що накладенням арешту на належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження, у якому вона не є боржником порушуються її права власника цього майна. 
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22857247 від 28 травня 2009 року підтверджується право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину №2-1016 від 27 травня 2009 року, посвідченого Шостою львівською державною нотаріальної конторою.
25 вересня 2009 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнім ОСОБА_5 , який діє за згодою матері, укладено договір дарування 1/2 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С., зареєстрований в реєстрі за №2414, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_5 прийняли, в рівних частках кожен, в дар 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат та кухні, загальна площа – 48.7 кв.м.
Оскільки умовами вищезазначеного договору дарування 1/2 частини квартири передбачено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частках прийняли в дар 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 , то кожен з них отримав у дар по 1/4 частині цієї квартири.
Станом на вказану дату укладення договору питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо.
Зокрема, в Цивільному кодексі України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), а за Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року.
Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
До спірних правовідносин, які виникли щодо набутого до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України, які були чинними на момент виникнення правовідносин, що визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17.
Статтею 334 ЦК України (в редакції, чинній станом на 25 вересня 2009 року) передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України в редакції станом на 25 вересня 2009 року).
Отже, норми цивільного законодавства, чинного на момент укладення договору дарування 1/2 частини квартири від 25 вересня 2009 року, передбачали умову щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна.
Висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності.
Реалізовуючи право на розпорядження майном, що перебувало у її власності, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 та ОСОБА_5 1/2 частину належної їй квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 1/4 частини квартири кожному з них.
Отримавши в дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, ОСОБА_1 набула титул власника майна.
У свою чергу до 01 січня 2013 року необхідність реєстрації права на нерухоме майно не впливала на виникнення в обдаровуваного прав власника на це майно.
З огляду на наведене, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 саме з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, тобто з 25 вересня 2009 року.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Віхрової О.Ю. № 76200880 від 21 листопада 2024 року відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 у зв`язку з внесенням відчужувача за договором дарування 1/2 частини квартири від 25 вересня 2009 року № 2414 ОСОБА_3 до Єдиного реєстру боржників та наявності зареєстрованих обтяжень, а саме арештів, на квартиру АДРЕСА_1 .
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2020 року та постановою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у кримінальній справі № 464/710/18 з розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140070001721 від 25 травня 2017 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України, та призначено покарання - 7 (сім) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного майна.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року – 6 (шість) місяців позбавлення волі та остаточно визначено ОСОБА_5 покарання – 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого належного майна.
ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання – 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного майна.
На виконання вищезазначеного вироку суду 07 липня 2020 року Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/710/18 про конфіскацію в ОСОБА_3 усе належне їй на праві власності майно, боржником за яким є ОСОБА_3 , а стягувачем – держава.
Сихівським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №62612396 з виконання вищезазначеного виконавчого листа.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 395100711 від 16 вересня 2024 року в Державний реєстр речових прав 20 липня 2020 року внесено запис про обтяження: 37390470 (спеціальний розділ), вид обтяження: арешт нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови про арешт майна, серія та номер 62612396, виданий 20 липня 2020 року, видавник Сихівський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції .
Крім того, 10 червня 2021 року внесено запис про обтяження: 42434805 (спеціальний розділ), вид обтяження: арешт нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови про арешт майна, серія та номер 62612396, виданий 20 липня 2020 року, видавник Сихівський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Постановою головного державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойчука І.О. від 15 травня 2024 року в межах виконавчого провадження №62612396 описано та арештовано майно боржника, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48.7 кв.м., що складається з двох житлових кімнат та кухні.
Зі змісту постанови вбачається, що на описане майно накладено арешт і встановлено обмеження права користування ним, а саме, заборонено відчужувати.
Крім того, в постанові головного державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойчука І.О. від 15 травня 2024 року вказано, що опис проведено згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічної документації, а саме, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ОК ЛОР «БТІ та ЕО», оскільки доступу до житла не надано.
Згідно з протоколом проведення електронного аукціону (торгів) № 623022 від 28 жовтня 2024 року електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
Згідно з протоколом проведення електронного аукціону (торгів) № 625419 від 28 листопада 2024 року електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
Згідно з протоколом проведення електронного аукціону (торгів) № 627414 від 30 грудня 2024 року електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, підтверджується, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 130). 
Станом на 20 липня 2020 року, тобто на момент винесення постанови про арешт майна боржника, ОСОБА_3 не була власником всієї квартири АДРЕСА_1 , яку обтяжено арештом, а в подальшому описано та передано на реалізацію.
Однак арешт накладено на всю квартиру, в тому числі і на 1/4 її частину, власником якої є ОСОБА_6 , що позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право власності щодо належної їй частки в квартирі та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а відтак внесеними до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записами про обтяження № 37390470 (спеціальний розділ) від 20 липня 2020 року та №42434805 (спеціальний розділ) від 10 червня 2021 року, які внесені на підставі постанови про арешт майна, серія та номер: 62612396, виданий 20 липня 2020 року, видавник Сихівський ВДВС у м. Львові, опис предмета обтяження: все нерухоме майно, в частині накладенні арешту на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 порушуються її права.
При цьому, колегія суддів вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Оскільки за умовами договору дарування від 25 вересня 2009 року ОСОБА_1 набула у власність саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири не можуть бути задоволені в повному обсязі. 
Враховуючи те, що 1/4 частина квартири, на яку накладено арешт належить позивачці, яка набула право власності на цю частку квартири на підставі нотаріально посвідченого договору дарування №2413 від 25 вересня 2009 року, лише не зареєструвала свої права, будучи малолітньою на момент укладення договору, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та зняття обтяжень на її частку квартири, накладених за зобов`язаннями відповідача.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 7570 грн сплаченого судового збору за подання позову та 9084 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 16654 грн судових витрат.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 березня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 , а саме, з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , запис про обтяження № 37390470 (спеціальний розділ) від 20 липня 2020 року, внесений на підставі постанови про арешт майна, серія та номер: 62612396, виданий 20 липня 2020 року, видавник Сихівський ВДВС у м. Львові, опис предмета обтяження: все нерухоме майно.
Зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 , а саме, з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 запис про обтяження № 42434805 (спеціальний розділ) від 10 червня 2021 року, внесений на підставі постанови про арешт майна, серія та номер: 62612396, виданий 20 липня 2020 року, видавник Сихівський ВДВС у м. Львові, опис предмета обтяження: все нерухоме майно.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 16654 (шістнадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири) гривеньсудових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.