КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6127/2026
Справа № 760/21820/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

30 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Тетерук Мариною Андріївною , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Букіної О.М. у м. Київ 21 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з ФОП ОСОБА_3 на свою користь 17340 грн. суми передоплати за ненадану послугу, покласти на відповідача судові витрати.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що здійснила передоплату за послуги наставництва на рахунок відповідача 09 грудня 2023 року в сумі 11300 грн. та 11 грудня 2023 року в сумі 6040 грн. Загальна вартість послуги становила 1000 євро, але не була сплачена позивачем в повному обсязі.
Пояснювала, що послуги надаються відповідачем дистанційно через мережу Інтернет. Інформація про послуги зазначалася на сайті відповідача за посиланням https://dudkinabrand.com. На момент ознайомлення з послугами відповідача на сайті перед здійсненням передоплати та станом на дату підготовки претензії 31 липня 2024 року вказаний сайт не містив жодної інформації про суб`єкта господарювання, який здійснює надання послуг, а саме не було вказано ПІБ, адресу, РНОКПП. Також на сайті не було розміщено публічний договір (оферту). Відсутність публічного договору (оферти) на сайті відповідача підтверджується протоколом огляду адвокатом електронних доказів та відеозаписом сайту, які здійснено під час підготовки претензії відповідачу 31 липня 2024 року.
Фактично між сторонами не було укладено жодного договору про надання послуг та не надавався публічний договір для ознайомлення та акцептування його умов, оплата здійснювалася ФОПу без укладення договору.
Також лише після отримання претензії відповідачем 06 серпня 2024 року ним було розміщено публічний договір (оферту) на сайті, що свідчить, що лише отримання претензії стало причиною розміщення публічного договору на сайті. Відповідно, цей договір не стосується правовідносин позивача та відповідача, оскільки він з`явився вже на етапі розв`язання спору, а тому на ці правовідносини поширюються лише норми закону, оскільки жодного договору на момент здійснення передоплати за послуги не було підписано чи акцептовано.
Реквізити для оплати були повідомлені відповідачем позивачу в особистому електронному листуванні. Позивач звернулася до відповідача стосовно повернення коштів за ненадані послуги. Але повертати кошти за ненадані послуги відповідач відмовилася. 
Позивач не отримала жодних послуг від відповідача, оскільки від надання послуг відмовилася ще до початку їх надання, відтак послуги не були надані ані повністю ані частково. Сторони не погоджували дату старту надання послуг. Жодних первинних документів чи інших доказів, які б свідчили про надання послуг, немає. 
У відповіді на претензію відповідач стверджувала, що договір був акцептований позивачем, проте не може бути акцептований договір, якого не існувало, а загальна інформація на сайті, яка не містить відомостей про предмет договору, строки надання послуг, порядок розірвання договору та навіть даних про ФОП відповідача, ніяким чином не може вважатися договором. 
Також відповідач посилалася на ч. 2 ст. 642 ЦК України, проте таке посилання жодним чином не підтверджує прийняття пропозиції позивачем, оскільки за умовами на сайті позивач мала сплатити 1000 євро, але не здійснювала такий платіж, а відповідно послуга відповідачем не надавалася та інші істотні умови надання послуги не узгоджувалися, а відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України пропозиція не вважається прийнятою.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 у особі представника Тетерук М.А. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та невмотивованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покласти на відповідача судові витрати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила обставини справи та мотивацію суду першої інстанції, яким було ухвалено рішення про відмову в позові, оскільки суд вважав доведеним факт надання позивачу повної інформації щодо наданих відповідачем послуг та виконання взятих зобов`язань відповідачем, які були узгоджені між сторонами у справі.
Щодо порушення норм матеріального права, вказувала, що судом першої інстанції допущено грубе порушення принципу змагальності та рівності сторін, а також прав позивача як учасника справи. Позивач була фактично позбавлена можливості отримати та ознайомитися з відзивом на позовну заяву та доказами, які до нього додавалися. Відзив на позовну заяву нею отриманий не був. При цьому зазначений відповідачем трек-номер поштового відправлення не дає можливості перевірити факт направлення відзиву, оскільки на веб сайті АТ «Укрпошта» за відповідним номером зазначено про відсутність даних про відправлення. 
За таких обставин, з урахуванням відсутності відзиву та будь-яких відомостей про його надходження як у паперовій, так і в електронній формі, у позивача були об`єктивні та обґрунтовані підстави вважати, що відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву, а суд першої інстанції діє в межах наявних у справі матеріалів. Незалежно від способу подання відзиву, у матеріалах справи в системі «Електронний суд» мав бути розміщений або сам відзив, або щонайменше реєстраційна картка про його надходження. Про існування відзиву на позовну заяву позивач дізналася лише зі змісту рішення суду першої інстанції, що саме по собі свідчить про істотне порушення процесуальних прав. 
З метою з`ясування причин відсутності відзиву та/або реєстраційної картки представником позивача було направлено адвокатський запит до суду першої інстанції, у відповідь на який суд повідомив, що відзив не був завантажений помилково. Однак така помилка суду призвела до того, що позивач була позбавлена можливості ознайомитися з відзивом, подати відповідь на відзив та реалізувати інші процесуальні права, передбачені ЦПК України.
Поряд з цим суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення неодноразово застосовує формулювання «сторонами не заперечується», при тому, що відсутність заперечень з боку позивача була зумовлена винятково необізнаністю про існування відзиву, спричиненою неналежним виконанням судом своїх процесуальних обов`язків. 
За таких обставин суд ухвалив рішення з істотним порушенням принципу змагальності сторін, рівності учасників процесу та права позивача на справедливий суд, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є самостійною та безумовною підставою для скасування рішення. 
Щодо недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, вказувала, що зокрема у рішенні вказано, що нібито надання послуги повинно було розпочатися з січня 2024 року і ці обставини не заперечуються сторонами. Разом із тим, незрозуміло на якій підставі відповідач зазначає, а суд робить висновок про те, що надання послуги повинні було початися з січня 2024 року, оскільки докази цього в матеріалах справи відсутні. Суд також безпідставно зазначає, що ці обставини не заперечуються сторонами, але це прямо суперечить позовній заяві, в п. 7 якої позивач вказує, що сторони не погоджували дату старту надання послуг. А незаперечення позивачем цього твердження після подання відзиву зумовлено тим, що позивач була позбавлена можливості ознайомитися з відзивом і взагалі не знала про його існування.
Наголошувала, що надання послуг мало розпочатися лише після повної їх сплати, що підтверджується відповідачем, яка наводить таку інформацію зі свого сайту. Тому позивач заперечує тезу, яка міститься в судовому рішенні та не підтверджується жодним доказом та заперечувалася нею в позові, а саме, що надання послуги повинно було розпочатись з січня 2024 року і ці обставини не заперечуються сторонами.
Також суд прийшов до висновку, що позивач прийняла пропозицію укласти договір про надання послуг на умовах, зазначених на сайті відповідача, але такі висновки вважала безпідставними, оскільки: 1) оплата авансу за послугу відбувалася не через вебсайт відповідача, а в листуванні з нею, де були надані лише реквізити банківського рахунку на оплату послуг. Відповідачем надано як доказ листування, в якому позивач запитує реквізити, проте наданий доказ фактично не містить ні реквізитів, ані ПІБ відповідача, ні жодних інших умов надання послуг; 2) акцепту договору чи умов, які розміщено на сайті, не було і доказів такого акцепту відповідачем не надано; 3) станом на дату підготовки претензії 31 липня 2024 року на сайті не було розміщено публічний договір (оферту). Відсутність публічного договору (оферти) на сайті відповідача підтверджується протоколом огляду адвокатом електронних доказів та відеозаписом сайту, які здійснено під час підготовки претензії відповідачу 31 липня 2024 року; 4) здійснення позивачем часткової, а не повної оплати свідчить, що остаточно пропозицію укласти договір прийнято не було, а відповідач в свою чергу посилається на умови на сайті, де вказано, що послуга надається лише при 100 % оплаті, тобто за ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідач визначив 100 % оплату як умову прийняття її пропозиції; 5) відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив, що нею повідомлялося чи в листуванні, чи через вебсайт, що часткова оплата є акцептуванням умов договору. Щоб акцептувати договір, позивач мала бути обізнана, що такі дії вважаються акцептом пропозиції та свідчать про укладення договору.
Отже, фактично між сторонами не було укладено жодного договору про надання послуг та не надавався публічний договір (оферта) для ознайомлення та акцептування його умов. Оплата здійснювалась відповідачу без укладення договору шляхом здійснення оплати коштів на рахунок відповідача, який був наданий в межах особистого листування, а не через вебсайт. Але цим обставинам суд першої інстанції не надав жодної оцінки і не врахував при ухваленні рішення. 
Наводила зміст ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 640, ч. 1 ст. 641, ч. 2 ст. 642 ЦК України, вказувала, що несплата позивачем послуг відповідача в повному обсязі прямо свідчить про те, що пропозиція укласти договір не акцептована і відповідна послуга не надана.
При цьому відповідач мала довести, що позивач здійснила акцепт її пропозиції, що позивач була обізнана, які дії вважаються акцептом пропозиції та свідчать про укладення договору, що позивачу було належним чином надано пропозицію з усіма істотними умовами договору (строк надання послуг, порядок розірвання договору тощо).
Тому висновки суду першої інстанції про доведеність факту виникнення між сторонами договірних правовідносин, погодження всіх істотних умов, що обумовлено їх спільною домовленістю, вважала безпідставними і такими, що не ґрунтуються ні на нормах чинного законодавства, ні на характері фактичних обставин, оскільки не існувало ні договору, ні істотних умов і відповідно такі узгоджені сторонами умови не могли бути взагалі через причину їх відсутності. Не може бути акцептовано договір, якого не існувало, а загальна інформація на сайті, яка не містить інформації про предмет договору, строки надання послуг, порядок розірвання договору і навіть даних про ФОП відповідача, ніяким чином не може вважатися договором.
Твердження суду, що повне найменування ФОП надано на сайті відповідача та повідомлено позивачу в особистому листуванні, також на сайті відповідача зазначено місце реєстрації та місце фактичного проживання, адреса електронної пошти відповідача, мінімальна тривалість наданих послуг, інформація про порядок розірвання договору, не відповідають дійсності та суперечать доказам, які містяться в матеріалах справи, адже станом на дату підготовки претензії 31 липня 2024 року вказаний сайт не містив жодної інформації про суб`єкта господарювання, який здійснює надання послуг, а саме не було вказано ПІБ, адресу, РНОКПП. 
Відеозапис сайту відповідача додано до позовної заяви, який повністю спростовує наявність договору та даних надавача послуг на сайті. Відповідач у відзиві лише вказує, що ці дані є, але жодного доказу їх надання в листуванні не надає, як і не надає доказів їх наявності на вебсайті, суд в свою чергу лише копією позицію відповідача з відзиву без перевірки доказів.
Також лише після отримання претензії відповідачем аж 06 серпня 2024 року було розміщено публічний договір (оферту) на сайті, що свідчить, що лише отримання претензії стало причиною розміщення публічного договору на сайті. Відповідно цей публічний договір не стосується правовідносин сторін, оскільки з`явився вже на етапі розв`язання спору, а тому на ці правовідносини поширюються лише норми закону, оскільки жодного договору на момент оплати авансу за послуги не було підписано чи акцептовано. Так само на момент оплати послуг позивачем на сайті були відсутні дипломи відповідача, які додані до відзиву. 
Більш того, позивач не купувала жодних послуг через вебсайт відповідача, а просила банківські реквізити (номер рахунку) на оплату в листуванні з відповідачем, що підтверджується скріншотом, який надано самим відповідачем, щоб будь-які умови з сайту поширювалися на позивача, їй як мінімум необхідно було надати посилання на цей сайт в листуванні, де відбувалася комунікація, і при цьому надати до суду доказ того, що позивачу надавалося посилання на цей сайт.
Для переказу коштів на рахунок достатньо надати номер рахунку, решта даних про отримувача коштів вже відображалася в квитанції про оплату, згенеровану банком після проведення платежу.
Наводила зміст ст. 7 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо інформації, яку продавець (виконавець) повинен надати споживачеві перед укладанням договорів на відстані, та відповідальність у разі ненадання такої інформації.
Вказувала, що вищевказаної інформації не надавалося ні на сайтах, де відповідач продає послуги, ні при поширенні комерційного електронного повідомлення про надання послуг, ні у повідомленні з наданням реквізитів відповідачем позивачу. Відповідач не надала жодного доказу, щоб підтвердити, що нею надавалася інформація, яка визначена в ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 7 Закону України «Про електронну комерцію». 
Посилалася на ч. 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», вказувала, що у даному випадку очевидно, що жодного підтвердження інформації, яка зазначена у ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», не відбулося, оскільки така інформація до моменту оплати і на момент оплати цих послуг надана взагалі не була. Тобто підтвердження інформації не відповідає вимогам ч. 3 ст. 13 Закону. Однак така інформація не була надана відповідачем позивачу в подальшому, зокрема на момент повідомлення позивача про небажання користуватися послугами відповідача, як і на момент звернення до суду з цим позовом. Таким чином, строк звернення позивача щодо відмови від надання послуг на час такого звернення позивача до відповідача не вийшов, і позивач мала і має повне право на відмову від надання послуг і повернення сплачених коштів за ненадану послугу.
Також суд зазначив, що встановив факт надання послуг позивачу відповідачем та виконання взятих на себе зобов`язань, оскільки начебто факт надання послуг відповідачем позивач підтверджувала особисто у електронному листі, що підтверджується протоколом № 2 огляду електронних доказів від 01 серпня 2024 року, складеним адвокатом Музиченко Є.В. 
Вважала такі висновки суду безпідставними, оскільки у наданому адвокатом скріншоті не вказано, що послуги надавалися, а лише вказано, що було обрано іншого наставника (надавача послуги). Жодного слова про надання послуги повідомлення не містить, навпаки це повідомлення якраз підтверджує те, що послуги відповідачем не надавалися. 
Стосовно електронних листів, відображених у протоколі № 2 огляду електронних доказів, зазначала, що практично щодо жодного із електронних повідомлень неможливо встановити дату його відправлення, оскільки у протоколі такі дати не зафіксовані. Тому фактично неможливо встановити, чого саме стосуються ці повідомлення. Крім цього, стосовно тих електронних повідомлень, де відображені дати їх надіслання, чітко видно, що такі повідомлення стосуються інших послуг, наданих раніше ще в 2023 році, і які не стосуються надання послуг, що є предметом спору. 
Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 про те, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері, як і будь-яке листування як доказ у справі лише у тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. 
Позивач не заперечує надання інших послуг відповідачем раніше в 2023 році і всі надані фото та скріншоти повідомлень стосувалися наданих раніше послуг, які не стосуються цих правовідносин і є неналежними доказами в цій справі, які суд не мав брати до розгляду на підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України. При цьому жодне з повідомлень, відображених у протоколі № 2, не містить жодних доказів і жодної інформації про надання послуг, що є предметом спору. При цьому позивач жодних послуг від відповідача не отримала, оскільки відмовилася ще до початку їх надання. Відтак послуги надані їй не були ані повністю, ані частково, і сторони не погоджували дату старту надання послуг.
Жодних первинних документів чи інших доказів, які б свідчили про надання послуг, немає.
Більше того, надання послуг мало початися після здійснення позивачем повної оплати послуг. Як вже було зазначено і встановлено судом, оплата послуг була здійснена лише частково. Сама відповідач у відзиві зазначає, що починає надання послуг за 100 % передоплатою, тому це додатково свідчить про те, що жодні послуги відповідач не надавала. Відповідач не заперечує ненадання послуги, надання якої узгоджувалося між сторонами. Сама відповідач зазначає про надання інших послуг, а саме послуг сканування і психотерапевтичного наставництва, хоча такі послуги не замовлялися і не оплачувалися позивачем і надані не були. Жодних доказів надання послуг відповідачем не надано, а рішення суду ґрунтується на скріншоті повідомлення, де вказано, що обрано іншого надавача послуг, і відсутня будь-яка вказівка про надання послуги хоч в якомусь обсязі. 
У відповіді на претензії, як і в подальшому у відзиві, відповідач прописує, що надавалися якісь невідомі інші послуги, але жодні інші послуги позивач не отримувала і не замовляла, а саме вказується про надання послуг сканування та психологічного супроводження.
Вказувала, що суд першої інстанції підмінив предмет доказування, ототожнивши факт надання відповідачем інших послуг у минулому з наданням послуг, які є предметом даного спору, що прямо суперечить вимогам ст. 76, 77 ЦПК України щодо належності доказів. Участь позивача в інших проектах відповідача в 2023 році не підтверджує ані надання інформації про істотні умови договору, ані факту надання спірних послуг, ані виконання відповідачем зобов`язань в межах спірних правовідносин.
Суд безпідставно визнав належними та допустимими докази, які не стосуються предмету спору, чим порушив вимоги ст. 78 ЦПК України, а також неправомірно поклав на позивача обов`язок спростувати обставини, які відповідач належним чином не довела, усупереч ст. 81 ЦПК України. 
Крім того, висновок суду про надання позивачу повної інформації щодо спірних послуг ґрунтується на припущеннях та загальних міркуваннях, що суперечить вимогам ст. 89 ЦПК України.
Зазначала, що навіть гіпотетичне існування договору не позбавляє позивача права на відмову від послуг і повернення коштів, оскільки таке положення було б несправедливим та суперечило б ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Також відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. Тому навіть якщо б суд дійшов висновку про акцепт саме цих умов на сайті, то ці умови суперечить наведеним положенням.
Посилалася на ст. 598 ЦК України щодо припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін у випадках, встановлених договором або законом, і такий випадок передбачено зокрема ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає право позивача односторонньо відмовитися від зобов`язання. Також відповідачем не озвучувалися вимоги щодо того, що в подальшому сплачені кошти не можуть бути повернуті. У випадку доведення таких обставин відповідачем до відома позивача перед частковою оплатою надання послуг вона б взагалі не оплачувала надання відповідачем послуг.
Вказувала, що відповідач безпідставно зазначає, що сплачена позивачем сума передоплати є завдатком і має забезпечувальний характер, однак така інформація не була і не є зазначеною ні на сайті, ні в електронному листуванні сторін. Тому, враховуючи ці обставини, сплачена позивачем сума передоплати є авансом, і повинна бути повернута позивачу незалежно від підстав ненадання послуг за договором. 
У цій справі чітко вбачається, що попередня оплата, здійснена позивачем, має характер авансу. який перераховується наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, з метою надання послуг в майбутньому. 
Повідомляла про попередній орієнтовний розрахунок судових витрат в суді апеляційної інстанції на загальну суму 8000 грн. на професійну правничу допомогу.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 здійснила безготівкові грошові перекази на рахунок відповідача ОСОБА_3 двома платежами від 09 грудня 2023 року в розмірі 11300 грн. та 11 грудня 2023 року в розмірі 6040 грн. з призначенням платежів «Переказ власних коштів» (а. с. 16).
31 липня 2024 року представником позивача адвокатом Тетерук М.А., керуючись п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» у присутності двох свідків складено протокол огляду адвокатом електронних доказів (змісту вебсайту за посиланням https://dudkinabrand.com), яким встановлено, що зміст вебсайту за посиланням https://dudkinabrand.com не містить на сайті публічного договору (оферти) та інформації про ФОП ОСОБА_3 як надавача послуг (відсутні дані про ФОП). Зміст вебсайту за посиланням https://dudkinabrand.com не містить інформації про порядок повернення коштів та розірвання договору (а. с. 17).
01 серпня 2024 року представником відповідача адвокатом Музиченко Є.В. складено протокол № 1 огляду інтернет сторінки за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлено, що сторінка FAQ має наступний зміст: «Як забронювати сесію?» «Чому я відчуваю страх перед роботою з вами? Душа тягнеться, але страшно?» «Як зрозуміти, що я готов(а) до взаємодії з вами?» «Який формат сесії?» «Як швидко я реалізую свій запит?» «Як необхідно підготуватися до сесії?» «Домашнє завдання після сесії?» «Чи вистачить мені однієї сесії, щоб вирішити запит?» При відкритті питання «Як забронювати сесію?» відкриваються відповіді: «Натиснути кнопку Записатися на сесію, або написати моєму асистенту в телеграм»; «Я працюю по 100 % передоплаті, оплату потрібно внести, щоб забронювати за собою час»; «Перенести дату сесії можна не пізніше ніж за 24 години до сеансу. У випадку скасування сесії клієнтом, передоплата не повертається»; «Якщо ви відмовляєтесь бути присутнім на сесії (з будь-якої причини), передоплата не повертається» (а. с. 64 - 65).
01 серпня 2024 року представником відповідача адвокатом Музиченко Є.В. складено протокол № 2 огляду електронних доказів, згідно якого огляд коментарів до посту в каналі під назвою DUDKINA у месенджері Telegram було здійснено з застосуванням технічних засобів та встановлено коментар ОСОБА_1 наступного змісту: «Це я та клієнтка, я просто обрала іншого провідника і не наважувалася написати, і тільки зараз розумію, що зробила 100 % правильний вибір, особисто власний вибір! Не з точки зору коштів, а з точки довіри. Але я дійсно витратила час ОСОБА_4 , зізнаюся, прошу вибачення, мені не подобається ця ситуація, мій біль і слабкість, але на момент - я така і кажу це відверто. Всім благ» (а. с. 66 - 67).
В матеріалах справи наявні скріншоти з сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 з пропозицією записатися на сесію з відповідями на часті запитання (FAQ), з інформацією на вкладці «Особисте наставництво», згідно якої надавач послуг повідомляє про розпізнавання ним програм будь-якої складності і багатошаровості, проводить у чесне, глибинне занурення і супровід на цьому шляху (а. с. 17). На скріншотах міститься примітка позивача, що скріншоти зроблено 31 липня 2024 року.
Зі скріншоту сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 на а. с. 21 (зворот) вбачається, що при натисканні на вкладку «Як забронювати сесію?» відкривається перелік відповідей про те, що надавач послуг працює за 100 % передоплатою, яка є умовою для бронювання за собою часу; у випадку відмови відвідування сесії з будь-яких причин передоплата не повертається. 
На а. с. 22 (зворот) наявний скріншот з сайту https://dudkinabrand.com на якому міститься перша сторінка публічного договору (оферти) з приміткою, зробленою позивачем, що публічний договір було розміщено на даному сайті 08 серпня 2024 року після пред`явлення нею претензії.
31 липня 2024 року представником позивача адвокатом Тетерук М.А. направлено претензію на адресу відповідача ОСОБА_3 щодо досудового врегулювання спору, у якій сторона позивача просила здійснити повернення коштів ОСОБА_1 за ненадану послугу у розмірі 17340 грн. на зазначений рахунок (а. с. 18).
06 серпня 2024 року представником ОСОБА_3 було надано відповідь на претензію, в якій повідомлялося про відсутність законних підстав для повернення грошових коштів, зазначено, що строк надання послуг, узгоджений сторонами на надання послуг з наставництва, збіг ще 31 січня 2024 року, оскільки саме про наставництво на січень 2024 року домовлялись первинно сторони, і що відповідно до зазначеної на сайті інформації, якщо замовник з будь-яких причин не користується послугами виконавця, передоплата не повертається; висунуто зустрічну претензію про повернення ФОП ОСОБА_3 грошових коштів за надані, але не оплачені послуги у розмірі гривневого еквіваленту 561,38 євро за курсом НБУ за вказаними реквізитами (а. с. 20 - 21).
До відзиву на позов ОСОБА_3 долучено фотографії з майстер-класів та вебінарів в онлайн-режимі, без дати і часу виготовлення (а. с. 72, 74), фотографія з зустрічі без дати і часу виготовлення (а. с. 75), скріншоти повідомлень ОСОБА_1 у месенджері Telegram за 12 березня 2023 року (а. с. 73), без дати і часу (а. с. 76, 77, 79, 82, 83, 84, 86, 87), за 24 лютого 2023 року (а. с. 78), за 28 листопада 2023 року (а. с. 80), за 29 листопада 2023 року (а. с. 81), за 03 лютого 2023 року (а. с. 85), за 07 березня 2023 року (а. с. 88), за 09 грудня 2023 року (а. с. 89).
На скріншоті з мессенджеру Telegram за 09 грудня 2023 року під прикріпленим повідомленням «Давай, так фіксуємо, місячне наставн...» наявна відповідь від ОСОБА_1 : «На яку карту переводити першу частину?» (а. с. 89).
Згідно витягу з ЄДРПОУ щодо ФОП ОСОБА_3 , відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець 11 грудня 2023 року, основним видом економічної діяльності якої є 63.99 надання інших інформаційних послуг, а також 85.60 допоміжна діяльність у сфері освіти, 82.30 організування конгресів і торговельних виставок, 85.59 інші види освіти, н.в.і.у. (а. с. 34).
Також до матеріалів справи долучені копії документів ОСОБА_3 про навчання, проходження освітніх курсів, завершення терапевтично-освітніх програм (а. с. 68 - 71).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що судом установлено факт надання позивачу послуг відповідачем та виконання взятих на себе зобов`язань, відтак суд вважав, що доводи позивача в обґрунтування позову та наявність її порушених прав як споживача, є недоведеними.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 626, 628, 631 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ст. 638, 640 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Згідно положень статті 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений - протягом нормально необхідного для цього часу.
Відповідно до ст. 901, 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Виконавець повинен надати послугу особисто.
Відповідно до ст. 903, 905 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (недопустимі докази); обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, за змістом ст. 12, 81 ЦПК України сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_3 провадить підприємницьку діяльність та надає послуги, зокрема з наставництва, що не заперечується сторонами.
Разом із тим, встановивши, що вартість послуги наставництва складала на момент звернення гривневий еквівалент 1000 євро і надання даної послуги повинно було розпочатись з початку січня 2024 року, суд першої інстанції не зазначив, на підставі яких доказів ці обставини були встановлені.

Таким чином, суд першої інстанції фактично погодився з поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання суду першої інстанції на те, що бажання замовити саме цю послугу позивач у позовній заяві не заперечує, а здійснення переказу коштів відповідачу підтверджує дійсність намірів позивача і відповідача, є хибним, оскільки сам лише переказ коштів не доводить сам по собі наявності між сторонами договірних правовідносин.

Висновки суду про надання позивачу повної інформації щодо спірних послуг ґрунтуються на припущеннях та загальних міркуваннях, що суперечить вимогам ст. 89 ЦПК України.

Встановивши, що позивач частково здійснила оплату послуг, а відтак прийняла пропозицію укласти договір про надання послуг на умовах, визначених на сайті відповідача, суд першої інстанції залишив поза увагою, що будь-які умови договору про надання послуг наставництва, пропозицію укладення якого, за висновками суду, прийняла ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні і судом не встановлені. 

Так, із доказів, долучених сторонами до матеріалів справи, неможливо встановити, в чому полягає зміст наданих послуг, їх обсяг, плата за договором про надання послуг, строк договору про надання послуг, відповідальність виконавця, порядок розірвання договору про надання послуг та інші істотні умови, передбачені главою 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України.

Наявний в матеріалах справи на а. с. 22 (зворот) скріншот першої сторінки договору оферти, розміщеного на сайті https://dudkinabrand.com, не є доказом, на підставі якого такі обставини можуть бути встановлені, з огляду на відсутність повного змісту договору, а також враховуючи відсутність доказів, що цей договір взагалі був оприлюднений на сайті ФОП ОСОБА_3 станом на час здійснення позивачем першого з грошових переказів 09 грудня 2023 року.

За даних обставин є передчасними та помилковими висновки суду першої інстанції про визнання встановленим факту виникнення між сторонами договірних правовідносин та погодження усіх істотних умов, що обумовлено їх спільною домовленістю.

Встановивши, що факт надання послуг відповідачем позивач підтверджувала особисто у електронному листі, що підтверджується протоколом № 2 огляду електронних доказів від 01 серпня 2024 року, складеного адвокатом Музиченко Є.В., і що з даного листа вбачається, що позивач безпосередньо підтвердила, що вона обрала іншого наставника, тобто відмінного від відповідача, суд першої інстанції залишив поза увагою, що у повідомленні від 01 серпня 2024 року факт надання послуг ФОП ОСОБА_3 позивачем жодним чином не визнається.

Крім того, у повідомленні від 01 серпня 2024 року ОСОБА_1 вказує, що обрала іншого провідника, а не наставника, як встановив суд першої інстанції, отже, зміст даного доказу судом першої інстанції безпідставно перекручено та витлумачено на власний розсуд.

Встановивши, що позивач неодноразово зверталася за послугами до відповідача та приймала участь у інших проектах (курсах), які реалізовувалися виконавцем у 2023 році, що підтверджується доданими до відзиву фотозображеннями та листуванням, і що свідчить про обізнаність позивача з послугами та умовами роботи відповідача, надання останньою обумовлених послуг та їх виконання, суд першої інстанції підмінив предмет доказування, ототожнивши факт надання відповідачем інших послуг у минулому з наданням послуг, які є предметом даного спору, що прямо суперечить вимогам ст. 76, 77 ЦПК України щодо належності доказів. 

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що можлива участь позивача в інших проектах відповідача в 2023 році не підтверджує ані надання інформації про істотні умови договору, ані факту надання спірних послуг, ані виконання відповідачем зобов`язань в межах спірних правовідносин.

Жодних доказів, які б свідчили про надання послуг, і якими могли б бути зокрема складені сторонами акти прийому-передачі наданих послуг за договором наставництва, в матеріалах справи немає.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається виникнення між сторонами договірних правовідносин з надання послуг наставництва і фактичного надання таких послуг позивачу.

Разом із тим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що сплачена нею сума є передоплатою і вважається авансом, на повернення якого вона має право у зв`язку з ненаданням послуг за договором.

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19).

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (правові висновки, викладені у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 757/32849/23, провадження № 61-1016св25, від 17 грудня 2025 року у справі № 570/1826/22, провадження № 61-2866св25, від 28 січня 2026 року у справі № 756/6155/23, провадження № 61-4919св25 та інших).

Отже, в даному випадку відсутні правові підстави для застосування статті 570 ЦК України, а підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405 св 23), від 13 листопада 2025 року у справі № 209/2493/22 (провадження № 61-2678св25), від 17 грудня 2025 року у справі № 766/14835/17 (провадження № 61-13712св25).

У справі, яка переглядається, вбачається, що ОСОБА_1 сплатила на користь відповідача ФОП ОСОБА_3 грошові кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання, на підставі якого такі кошти мали б бути передані, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), отже, підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача коштів на користь позивача відсутні.

При цьому позивач перераховувала відповідачу кошти двічі, а саме 09 грудня 2023 року та 11 грудня 2023 року, що виключає наявність рахункової помилки. Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі неодноразово, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Апеляційний суд також звертає увагу, що переказ грошових коштів було здійснено позивачем в грудні 2023 року, з претензією щодо повернення сплачених коштів позивач звернулася до відповідача лише в липні 2024 року, а з позовом до суду - у вересні 2024 року, і розумних та обґрунтованих причин такого зволікання щодо вирішення питання про повернення коштів нею у позові не наведено.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Отже, як вбачається із доказів, наявних у матеріалах справи, отримання відповідачем грошових коштів від позивача не може вважатися збереженням майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки платіж позивача не був помилковим, а вчинений за волі позивача, поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною, за даних обставин у їх сукупності позов підлягав залишенню без задоволення як недоведений та необґрунтований.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові з підстав його недоведеності та необґрунтованості, однак помилився щодо мотивів відмови у позові.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції допущено грубе порушення принципу змагальності та рівності сторін, а також прав позивача як учасника справи, оскільки позивач була фактично позбавлена можливості отримати та ознайомитися з відзивом на позовну заяву та доказами, які до нього додавалися, і що про існування відзиву на позовну заяву позивач дізналася лише зі змісту рішення суду першої інстанції, апеляційний суд враховує, що до відзиву на позовну заяву відповідачем долучено документи, які підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів на адресу позивача, зазначену нею в позовній заяві ( АДРЕСА_1 ) (а. с. 90 - 91), отже, процесуальний обов`язок, покладений на неї ч. 5 ст. 178 ЦПК України, відповідачем виконано належним чином.

До апеляційної скарги долучено копію листа Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року на адвокатський запит, у якому повідомлено, що 31 січня 2025 року надійшов відзив від адвоката Музиченко Є.В. в інтересах ОСОБА_3 , який зареєстровано за вх. № 7738/25-Вх, однак реєстраційну картку даного документу помилково не було прикріплено до справи № 760/21820/24.

В постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16 викладено правовий висновок, згідно якого напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Разом із тим, позивачем не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні їй відзиву на позовну заяву, направленого у поштовому відправленні № 0214700061035, оскільки докази на підтвердження цих обставин у справі відсутні.

При цьому апеляційним судом повністю поновлено процесуальні права позивача та забезпечено дотримання принципу змагальності сторін шляхом надання відповідної оцінки аргументам позивача. 

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові з підстав його недоведеності та необґрунтованості, однак при цьому виходив із помилкових мотивів, встановивши факт надання відповідачем послуг позивачу та виконання взятих на себе зобов`язань, які є недоведеними, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Тетерук Мариною Андріївною , задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.