ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026  м.Дніпро справа №904/4616/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач)
суддів: Демчини Т.Ю., Кошлі А.О.
з секретарем судового засідання: Жолудєв А.В.
за участю представників сторін:
за участі представників: 
від позивача Семенова О.П. - адвокат, ордер серії АЕ №1482892 від 11.03.2025
від відповідача Чернець І.А. - адвокат (в режимі відеоконференції
розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 (суддя Дичко В.О.) у справі 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ
до відповідача Приватного акціонерного товариства «Київстар», м. Київ
про стягнення 552 136 грн 55 коп.
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення 552 136,55 грн
05.01.2026 Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.12.2025 у справі №904/4616/25, у якій просить скасувати рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково ототожнив припинення строку дії договору (30.06.2018) з припиненням самих договірних відносин. Посилаючись на частину 2 статті 795 Цивільного кодексу України, апелянт зазначає, що договір найму (оренди) припиняється не внаслідок закінчення строку, на який його укладено, а виключно з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі про повернення майна. Оскільки такий акт між сторонами не підписувався, то і договірні відносини тривають, а отже у відповідача зберігається обов`язок сплачувати орендну плату, а у позивача – право нараховувати неустойку на умовах, які передбачені договором (зокрема, пункт 3.12 та пункт 10.13).
Апелянт вважає безпідставним висновок суду про те, що після припинення договору у орендаря не може існувати одночасно два обов`язки: сплачувати орендну плату (за фактичне користування) та сплачувати неустойку (за прострочення повернення). Обов`язок сплачувати орендну плату є основним зобов`язанням, яке зберігається за весь час фактичного користування майном до моменту його повернення за актом, тоді як неустойка (подвійна плата) є додатковою санкцією (мірою відповідальності) за порушення обов`язку з повернення. Скаржник наголошує, що припинення зобов`язання зі сплати орендної плати можливе лише з моменту, який визначений статтею 795 Цивільного кодексу України (підписання акту повернення), а не з моменту закінчення строку договору.
Скаржник посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц, а також у низці інших постанов (від 12.06.2019, від 20.06.2019, від 12.02.2020, від 12.01.2022, від 31.05.2022, від 24.06.2022), які, на думку апелянта, чітко визначають, що фактом початку та припинення правовідносин з оренди є саме підписання акту приймання-передачі. Апелянт стверджує, що висновки Великої Палати Верховного Суду мають вищу юридичну силу (перевагу) над висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду, на які послався суд першої інстанції, а тому застосуванню підлягала саме ця правова позиція.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при визначенні загальної суми сплаченої відповідачем неустойки за період з 01.12.2023 до 17.07.2025 помилково включив до розрахунку платіж на суму 965 801 грн 13 коп. (платіжна інструкція №121626 від 27.03.2024). Апелянт наголошує, що ця сума була предметом розгляду в іншій судовій справі № 910/3389/24, де провадження було закрито у зв`язку з її сплатою за попередній період (до 01.12.2023). Відповідно, врахування цього платежу вдруге у межах даної справи призвело до штучного збільшення обсягу сплачених відповідачем коштів та, як наслідок, до помилкового висновку про відсутність заборгованості.
Апелянт вважає незаконним висновок суду першої інстанції про зарахування коштів у розмірі 453 747 грн 37 коп., які сплачені відповідачем з призначенням платежу «орендна плата», в рахунок сплати неустойки, яка передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України. Скаржник наполягає, що призначення платежу визначається виключно платником (відповідачем), а отримувач коштів (позивач) не має правових підстав змінювати таке призначення на власний розсуд. На думку апелянта, нормами чинного законодавства не передбачено механізму зарахування орендних платежів, здійснених після припинення договору, в рахунок погашення неустойки. Скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду у справі №914/3275/20, підкреслюючи, що вихід суду за межі призначення платежу, який визначений стороною, є неприпустимим.
Від Приватного акціонерного товариства «Київстар» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній наголошує, що факт припинення договору оренди №12/02-4285-ОД від 24.01.2011 саме 30.06.2018 у зв`язку із закінченням строку його дії є преюдиційно встановленим судовим рішенням у справі №910/9964/20, яке набрало законної сили, та відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню. Відповідач стверджує, що після припинення договору правовідносини сторін переходять зі сфери регулятивних у сферу охоронних правовідносин та регулюються виключно частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка передбачає сплату неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, при цьому розмір такої неустойки має розраховуватися виходячи з розміру орендної плати станом на день припинення договору (30.06.2018) без застосування індексу інфляції та без урахування податку на додану вартість, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №904/8325/21 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19.
Відповідач зазначає, що загальна сума коштів, яка сплачена ним у період з 01.12.2023 до 17.07.2025 становить 1 697 329 грн 30 коп. і значно перевищує, як суму заявлених позовних вимог 552 136 грн 55 коп., так і суму неустойки, яку позивач мав би право вимагати на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України у розмірі 379 284,06 грн, а тому відсутні будь-які правові підстави для задоволення апеляційної скарги. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц є недоречним, оскільки у зазначеній справі не розглядалося питання правомірності нарахування орендної плати та неустойки після припинення строку дії договору оренди, і скаржник не навів жодної постанови Великої Палати, яка б відступала від висновків, які викладені у постанові об`єднаної палати від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.01.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кучеренко О.І. (доповідач), судді: Демчина Т.Ю., Кошля А.О. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025, витребувано матеріали справи №904/4616/25 з Господарського суду Дніпропетровської області. 
09.02.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2026 надійшли матеріали справи №904/4616/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2026 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 призначено у судовому засіданні 25.03.2026 о 14 год. 30 хв.
25.03.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів встановила наступне.
24 січня 2011 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі – орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Київстар Дж.Ес.Ем.» (далі – орендар) укладено договір №12/02-4285-ОД оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, який узгоджено з Державним підприємством «Придніпровська залізниця» (а.с. 16-20, далі – Договір).
Відповідно до пункту 1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - відкритий майданчик (далі – майно) площею 36 кв.м, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., смт Іларіонове, вул.Інтернаціональна, 4а, що перебуває на балансі Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі – балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 20 жовтня 2010 року і становить за незалежною оцінкою / залишковою вартістю 45 819 гривень.
На підставі пункту 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого зв`язку.
Відповідно до пункту 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки – не раніше дати державної реєстрації Договору) та акту приймання-передачі майна.
Згідно з пунктом 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами) (далі – Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) – грудень 2010 року 3033 грн 07 коп. Орендна плата за перший місяць оренди – січень 2011 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за січень.
Відповідно до пункту 3.2 Договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.
Згідно з пунктом 3.3 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до пункту 3.4 Договору у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.
Згідно з пунктом 3.5 Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.
Відповідно до пункту 3.12 Договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 5.5 Договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у триденний термін з дати його підписання. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання покладається на орендаря.
У разі ненадання у триденний строк з дати підписання акту приймання-передачі орендодавцеві, зобов`язання орендаря по поверненню орендованого державного майна вважаються не виконаними, а орендар зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування державним майном за час прострочення.
Відповідно до пункту 7.1 Договору обов`язок орендодавця – передати орендарю за участю балансоутримувача в оренду майно згідно з цим Договором по акту приймання-передачі майна, який підписується одночасно з цим Договором і є його невід`ємною частиною. 
Згідно з абзацом 1 пункту 10.1 Договору цей Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 24 січня 2011 року по 22 січня 2014 року включно.
Відповідно до пункту 10.2 Договору умови цього Договору зберігають силу протягом всього терміну цього Договору, в тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати – до виконання зобов`язань.
Згідно з пунктом 10.3 Договору зміни і доповнення або розірвання цього Договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформлюються додатковими угодами. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.
Відповідно до пункту 10.7 Договору реорганізація не є підставою для зміни або припинення чинності цього Договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендарем.
Відповідно до пункту 10.9 Договору чинність цього Договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря – юридичної особи; та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.
Згідно з пунктом 10.10 Договору всі зміни та доповнення до цього Договору вважаються дійсними лише в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома сторонами.
Відповідно до пункту 10.11 Договору у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження.
Згідно з пунктом 10.12 Договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.
Відповідно до пункту 10.13 Договору, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна після припинення Договору, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення.
24 січня 2011 року між орендодавцем та орендарем підписано акт приймання-передачі (а.с.19), який узгоджено з балансоутримувачем, за яким передано в оренду державне нерухоме майно, що знаходиться на балансі Державного підприємства «Придніпровська залізниця», за адресою: Дніпропетровська обл., смт Іларіонове, вул. Інтернаціональна, 4-а, а саме: відкритий майданчик площею 36 кв.м.
Орендодавцем та орендарем неодноразово укладались додаткові угоди (договори) до Договору (а.с. 21-34).
28 серпня 2014 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Приватним акціонерним товариством «Київстар» укладено додаткову угоду (а.с. 23-24, далі – Додаткова угода від 28.08.2014 року).
Згідно з пунктом 6 Додаткової угоди від 28.08.2014 розділ 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення Договору» доповнено пункт 10.1 абзацом 2 та викладено його в новій редакції, відповідно до якої цей Договір є пролонгованим з 23.01.2014 по 31.03.2015 (включно).
Пункт 6 Додаткової угоди від 28.08.2014 набирає чинності з 23.01.2014 року.
Згідно з додатковою угодою від 01.04.2015 до Договору (а.с. 25) у розділі 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення Договору» абзац 2 пункту 10.1 викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Договір є пролонгованим з 01.04.2015 до 31.07.2015.
Згідно з додатковою угодою від 15.07.2015 до Договору (а.с. 26) у розділі 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення Договору» абзац 2 пункту 10.1 викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Договір є пролонгованим з 01.08.2015 до моменту створення (реєстрації) Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», але не більш ніж по 31.12.2015.
26.09.2016 право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 652439912248), відкритий майданчик площею 36 кв.м. за адресою: Дніпропетровська обл., смт Іларіонове, вул. Інтернаціональна, 4-а, зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 54-57, 145-146).
26 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (далі – орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «Київстар» (далі – орендар) укладено додатковий договір до Договору (а.с. 27-29, далі – Додатковий договір від 26.12.2016).
Згідно з пунктом 1 Додаткового договору від 26.12.2016 установлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 24.01.2011 № 12/02-4285-ОД, є ПАТ «Укрзалізниця».
Відповідно до пункту 5 Додаткового договору від 26.12.2016 абзац 2 пункту 10.1 розділу 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення Договору» викладено в новій редакції, згідно з якою термін дії договору оренди продовжено по 31.03.2017 включно.
Відповідно до пункту 8 Додаткового договору від 26.12.2016 сторони домовились, що умови цього додаткового договору поширюються на взаємовідносини сторін, що виникли з 01.12.2015. Цей додатковий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31березня 2017 року включно.
Згідно з пунктом 10 Додаткового договору від 26.12.2016 даний додатковий договір є невід`ємною і складовою частиною договору оренди від 24.01.2011 № 12/02-4285-ОД. 
Відповідно до пункту 1 акту від 26.12.2016 приймання-передачі в оренду нерухомого (або іншого майна), що є додатком №2 до Додаткового договору від 26.12.2016 (а.с. 29, далі – Акт), Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» передало, а Приватне акціонерне товариство «Київстар» прийняло в строкове платне користування нерухоме (або інше) майно (далі – об`єкт оренди) – частину даху будівлі вокзалу, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., смт Іларіонове, вул. Інтернаціональна, 4-А, площею 36 кв.м, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 13.03.2014 і становить за незалежною оцінкою 58 452 грн (п`ятдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят дві грн 00 коп.). 
Відповідно до пункту 2 акту об`єкт оренди обліковується на балансі структурного підрозділу «Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
Згідно з пунктом 3 додаткового договору від 04.05.2017 до Договору (а.с. 30) абзац 2 пункту 10.1 розділу 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення Договору» викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Договір діє з 01 квітня 2017 року до 31 жовтня 2017 року включно.
Згідно з пунктом 2 додаткового договору від 22.12.2017 до Договору (а.с. 32), укладеного між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Київстар», абзац 2 пункту 10.1 розділу 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення Договору» викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Договір діє з 01 листопада 2017 року до 31 грудня 2017 року включно.
Згідно з пунктом 2 додаткового договору від 11.01.2018 до Договору (а.с. 33) пункт 10.1 Договору викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Договір діє з 01 січня 2018 року до 31березня 2018 року включно. 
Згідно з пунктом 1 додаткового договору від 07.05.2018 до Договору (а.с. 34) пункт 10.1 Договору викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Договір діє з 01 квітня 2018 року до 30 червня 2018 року без подальшого продовження.
Позивачем у лютому, липні, грудні 2024 року, січні, квітні 2025 року були складені акти № 5/ВЕ від 26.02.2024, № 25/ВЕ від 26.07.2024, №48/ВЕ від 27.12.2024, №1/ВЕ від 29.01.2025, №16/ВЕ від 25.04.2025 (а.с. 85-89), у яких зазначено, що на частині відкритого майданчика площею 36 кв.м біля водонапірної башти за адресою: Дніпропетровська область, смт Іларіонове, вул. Щастя (Інтернаціональна), 4а, зафіксовано факт знаходження майна відповідача.
23 червня 2025 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надіслало Приватному акціонерному товариству «Київстар» претензію №БМЕСД-6-06/73 ВЕ від 19.06.2025 про оплату боргу за договором оренди №12/02-4285-ОД від 24.01.2011 (а.с. 90-93), у якій зазначено, що станом на 17.06.2025 сума боргу за договором № 12/02-4285-ОД від 24.01.2011 складає 399 791 грн 14 коп., та просить сплатити вищезазначений борг. Відповідь на вказану претензію в матеріалах справи відсутня.
За доводами позивача за період з 01.12.2023 до 17.07.2025 за відповідачем утворилась заборгованість, з урахуванням неустойки у розмірі подвійної орендної плати, згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України та пункту 10.13 Договору, у сумі 552 136 грн 55 коп., яка є предметом спору у цій справі.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4).
Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Частина 1 статті 763 Цивільного кодексу України встановлює, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини з найму, які були урегульовані письмовим договором. За умовами цього договору кінцевий термін його дії був встановлений у пункті 1 додаткового договору від 07.05.2018, згідно з яким договір діє з 01.04.2018 до 30.06.2018 без подальшого продовження.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2020, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі №910/9964/20 було встановлено, що договір №12/02-4285-ОД від 24.01.2011 оренди нерухомого майна (з урахуванням додаткових угод (договорів) припинився 30.06.2018 за закінченням строку його дії. 
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, договір оренди нерухомого майна №12/02-4285-ОД від 24.01.2011 припинив свою чинність у зв`язку з закінченням його дії, як вірно встановив місцевий суд.
Згідно з частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що з моменту припинення договору оренди (у тому числі внаслідок закінчення строку, на який його було укладено) у орендаря припиняється право на правомірне користування майном, яке ґрунтувалося на договірних відносинах. Єдиним правомірним обов`язком орендаря після припинення договору є обов`язок негайно повернути майно. Користування майном після припинення договору є неправомірним, оскільки здійснюється за відсутності договірної підстави.
Частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачає спеціальну цивільно-правову відповідальність за порушення обов`язку з повернення майна у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Ця норма є імперативною та має пріоритетне значення перед договірними умовами, оскільки встановлює міру відповідальності за правопорушення, яка не може бути змінена за домовленістю сторін у спосіб, що погіршує становище боржника.
Отже, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке передано в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця (орендодавця) і наймача (орендаря), що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, що регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві (орендодавцеві) (пункти 9.9-9.13 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19). 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що положення частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, не застосовується до договорів оренди у тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства, погіршуючи становище орендаря порівняно з тим, яке існує в силу закону.
Отже, посилання скаржника на пункти 3.12 та 10.13 Договору є безпідставними, оскільки після 30.06.2018 (дати припинення Договору) правовідносини сторін не можуть регулюватися умовами Договору в частині нарахування орендної плати та неустойки. Застосуванню підлягає виключно частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка є спеціальною нормою, що визначає наслідки неповернення майна.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Оскільки частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України є імперативною нормою, яка встановлює єдиний можливий спосіб визначення відповідальності за неповернення майна після припинення договору, умови Договору, які передбачають інший порядок (пункт 10.13), не підлягають застосуванню як такі, що суперечать закону.
Відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Ключовим для правильного застосування цієї норми є визначення поняття «плата за найм речі» в контексті її розміру на момент прострочення. Оскільки неустойка нараховується за час прострочення після припинення договору, а договірні відносини сторін припинилися, розмір орендної плати, який був чинним на момент припинення договору, є фіксованою величиною, що не підлягає подальшій зміні (індексації). Механізм щомісячного коригування орендної плати на індекс інфляції, передбачений пунктом 3.3 Договору, є елементом регулятивних відносин, які існували в межах діючого договору. Після припинення договору цей механізм втрачає свою дію, оскільки відсутня договірна підстава для його застосування.
Зазначена правова позиція підтверджена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №904/8325/21, де зазначено: «Розмір такої неустойки має розраховуватися виходячи із розміру орендної плати станом на день припинення договору оренди майна. Подальше нарахування інфляційних втрат на суму неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є неправомірним, оскільки така неустойка є спеціальною санкцією за порушення зобов`язання з повернення майна, а не платою за користування майном, яка підлягає індексації».
Крім того, у пункті 46 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19 сформульовано висновок, що неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності. Об`єднана палата зазначила, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Отже, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що нарахування неустойки, здійснене позивачем з урахуванням щомісячної індексації та податку на додану вартість, не відповідає вимогам частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата є платежем, який орендар сплачує орендодавцю за користування майном відповідно до договору оренди. Оскільки після 30.06.2018 Договір припинив свою дію, правова підстава для нарахування орендної плати як платежу за правомірне користування майном відсутня.
Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у разі якщо боржник виконав не в повному обсязі зобов`язання, що має безспірний характер, він має право зазначити, в рахунок якого зобов`язання здійснюється платіж. Якщо боржник не скористався таким правом, право визначити, в рахунок якого зобов`язання здійснюється платіж, переходить до кредитора.
У даному випадку, оскільки після припинення Договору у відповідача не існувало зобов`язання зі сплати орендної плати як такого, що ґрунтується на діючому договорі, сплата коштів з призначенням платежу «орендна плата» не могла бути виконанням неіснуючого зобов`язання. Фактично ці кошти були сплачені за користування майном, яке в силу закону є неправомірним, а тому вони за своєю правовою природою є частиною неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції, дослідивши платіжні інструкції, які містяться у матеріалах справи (а.с. 177-202), встановив, що загальна сума коштів, які сплачені відповідачем у спірний період (з 01.12.2023 до 17.07.2025) становить 1 697 329 грн 30 коп. У той же час сума неустойки, яка підлягала б сплаті за цей період при правильному застосуванні частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України (виходячи з фіксованого розміру орендної плати станом на 30.06.2018 без урахування податку на додану вартість), є значно меншою за фактично сплачену відповідачем суму. Отже, навіть за умови правильного розрахунку неустойки, заборгованість у відповідача відсутня.
Твердження скаржника про те, що суд не має права змінювати призначення платежу, є помилковим, оскільки суд у даному випадку не змінював волевиявлення сторін, а лише надав правову оцінку спірним правовідносинам та визначив правову природу отриманих коштів з урахуванням приписів матеріального закону. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Зарахування коштів, сплачених як орендна плата після припинення договору, в рахунок неустойки є справедливим та відповідає правовій природі відносин сторін.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Оскільки позивач отримував від відповідача кошти з призначенням платежу «орендна плата» після припинення Договору, тобто за відсутності правової підстави, ці кошти могли б бути витребувані відповідачем як безпідставно набуті. Однак, враховуючи, що ці кошти фактично були сплачені за користування майном, яке є неправомірним, зарахування їх в рахунок неустойки є більш справедливим та відповідає принципу добросовісності.
Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Припинення договору не означає автоматичного припинення всіх зобов`язань, що виникли з нього, однак у даному випадку зобов`язання зі сплати орендної плати, як таке, що має періодичний характер та пов`язане з правомірним користуванням майном, припинилося разом із припиненням права на таке користування.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, встановив, що відповідач у спірний період здійснював платежі на користь позивача, які за своїм розміром перевищують суму, на яку позивач міг би претендувати навіть за умови правильного застосування частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. За таких обставин, відсутні підстави стверджувати про наявність заборгованості відповідача перед позивачем.
Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач, заявляючи вимогу про стягнення 552 136 грн 55 коп., не надав суду розрахунок, який би відповідав вимогам частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, та не спростував належними доказами факт сплати відповідачем коштів у розмірі, що перевищує суму позовних вимог.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Змагальність передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивач, обравши неналежний спосіб розрахунку заборгованості, який не відповідає вимогам закону, несе ризик відмови у задоволенні позову.
Скаржник у апеляційній скарзі посилається на статтю 629 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами. Колегія суддів зазначає, що обов`язковість договору діє протягом строку його дії. Після припинення договору внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, зобов`язання сторін за цим договором припиняються (стаття 599 Цивільного кодексу України). Винятком є лише ті зобов`язання, які відповідно до закону або договору продовжують існувати після припинення договору (наприклад, гарантійні зобов`язання, зобов`язання щодо відшкодування збитків, завданих під час дії договору тощо). Зобов`язання зі сплати орендної плати не належить до таких винятків, оскільки воно є зустрічним наданням за користування майном, яке припинилося разом із припиненням права на користування.
За результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 у справі №904/4616/25 ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. Місцевий господарський суд надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування або зміни судового рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою спірних правовідносин, що не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення. 
Наведені в апеляційній скарзі аргументи не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та усталеній судовій практиці, а тому підлягають відхиленню.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно з вимогами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 275, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судового рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 02.04.2026

Головуючий суддя О.І. Кучеренко

судді Т.Ю. Демчина 

А.О. Кошля