П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 285/5813/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Михайловська А.В. 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
17 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання постанови протиправною та її скасування, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання постанови протиправною та її скасування.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2026 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник позивача в судове засідання не з`явився на адресу суду надіслав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в інших судових засіданнях, однак колегія суддів вважає вказану обставину про відкладення справи необґрунтованою та безпідставною.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з приписів п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що поліцейським 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області капітаном поліції Караімом М.М. винесено постанову серії ЕНА № 5929219 від 13.10.2025, згідно якої до позивача ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн 00 коп.
Зі змісту постанови слідує, що 13.10.2025 о 17 год. 56 хв ОСОБА_1 на а/д М06 Київ-Чоп 236 км керував транспортним засобом KIA, н.з. НОМЕР_1 , не зареєстрованим / не перереєстрованим у відповідному порядку, чим порушив п. 30.1. ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ч. 121 КУпАП.
Згідно п. 30.1. ПДР власники механічних транспортних засобів і причепів до них повинні зареєструвати (перереєструвати) їх в уповноваженому органі МВС або провести відомчу реєстрацію в разі, якщо законом установлена обов`язковість проведення такої реєстрації, незалежно від їхнього технічного стану протягом 10 діб з моменту придбання (отримання), митного оформлення або переобладнання чи ремонту, якщо необхідно внести зміни до реєстраційних документів.
Відповідно до ч. 6 ст. 121 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Тож, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.
Аналогічний правовий висновок щодо обов`язку доказування в адміністративному процесі викладено в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року (справа № 760/2846/17).
Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача посилається на те, що відповідно до пункту 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причипів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівнених до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМ України від 07.09.1998 № 1388, строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих місцевостях. Крім того, на момент спливу десятиденного строку реєстрації транспортного засобу, яким керував позивач у час та місці зазначеному у протоколі останній мав сильний зубний біль, що позбавило його можливість у вказаний строк зареєструвати транспортний засіб.
Водночас, з урахуванням редакції вище вказаного Порядку, яка діяла станом на момент ввезення транспортного засобу на територію України (21.08.2025) та на момент фіксації вчинення адміністративного правопорушення та винесення оспореної постанови (13.10.2025), пункт 7 вказаного Порядку передбачав, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) (крім суб`єктів господарювання, що придбали транспортний засіб, який перебував на державній реєстрації, для його подальшого продажу) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Відтак, не знаходять свого підтвердження обґрунтування вимог позивача, викладених у змісті позовної заяви та наданих представником позивача у судовому засідання, що вказує на факт порушення позивачем пункту 30.1 ПДР, за обставив зазначених в оскаржуваній постанові.
За таких обставин, суд оцінює доводи позивача та його представника критично та розцінює їх як спробу створення штучних умов для спростування факту порушення позивачем ПДР з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Так, встановлені судом обставини у справі не викликають сумнівів, що 13.10.2025 о 17 год 56 хв ОСОБА_1 на а/д М06 Київ-Чоп 236 км керував транспортним засобом KIA, н.з. НОМЕР_1 , не зареєстрованим / не перереєстрованим у відповідному порядку, чим порушив п. 30.1. ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ч. 121 КУпАП.
Під час надання оцінки зібраним у справі доказам, судом встановлено, що стягнення відповідачем застосовано без порушень, у межах санкції статті, передбаченої ч. 6 ст. 121 КУпАП, за якою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням вимог чинного законодавства, доказів, які мали спростувати факти наявності адміністративних правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність судом не встановлено. Факт вчинення позивачем правопорушеня вимог п. 30.1. ПДР підтверджується, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.