Справа № 420/34866/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну №339186 (о.с.) від 18.09.2025 громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012 громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 17.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів/документів на підставі яких прийнято оскаржуване рішення №339186 від 18.09.2025 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 .
Справу розглянуто з урахуванням перебування судді Токмілової Л.М. у відпустці.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну № 339186 (о.с.) від 18.09.2025, дозвіл на імміграцію № НОМЕР_2 від 03.05.2012 позивачки був визнаний недійсним на підставі пункту 1 частини 1 статті 12-1 ЗУ «Про імміграцію». Посвідка на постійне проживання позивачки серії НОМЕР_1 від 10.05.2012, яка була видана на підставі цього дозволу, відповідно до підпункту 1 пункту 64-1, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321 визнана недійсною, підлягає вилученню та знищенню. Позивач вважає, що вищевказане рішення Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну № 339186 (о.с.) від 18.09.2025 є протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки факт надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну у 2012 році свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивачки та керуючись Законом України "Про імміграцію" та Законом України "Про правовий статус іноземців", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачці не було виявлено, у зв`язку з чим надано дозвіл і посвідку на постійне проживання в Україні.
24.10.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов відзив, в якому відповідач не погоджується з викладеними у позовній заяві підставами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що 13.03.2012 громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Вірменії, звернулась до СГІРФО Миколаївського РВ ГУ МВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що її батьки мають посвідки на постійне проживання в Україні. ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській 03.05.2012 прийнято рішення про надання громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та 10.05.2012 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 . 19.08.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012 по досягненню 45-річного віку. Відповідач зауважує, що згідно матеріалів справи, на час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 досягнула повнолітнього віку, а відтак, на момент його надання, жодних підстав, визначених як пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону, так й взагалі інших підстав, передбачених статтею 4 Закону не було. Таким чином, наведене надає обґрунтовані підстави констатувати, що документи позивачки були прийняті з грубим порушенням вимог статті 9 Закону України «Про імміграцію» та пунктом 11 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» від 26.12.2002 №1983, а дозвіл на імміграцію наданий їй безпідставно. При цьому, пунктом 1 частини 1 статті 12 - 1 Закону визначено, що дозвіл на імміграцію визнається недійсним, якщо з`ясується, що іммігрант отримав дозвіл на імміграцію на підставі документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що громадянка Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою громадянки Вірменії, іммігрантки в Україні - ОСОБА_2 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні та громадянина Вірменії, іммігранта в Україні – ОСОБА_3 , який має посвідку на постійне проживання в Україні.
13.03.2012 громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Вірменії, звернулась до ВГІРФО Миколаївського РВ ГУ МВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що її батьки мають посвідки на постійне проживання в Україні
За результатом розгляду заяви ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області затверджено висновок від 03.05.2012, яким вирішено перебування на території України громадянки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати законним. 
ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області видало громадянці Вірменії ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україні №22/339186 від 03.05.2012 та її документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012 терміном дії безстроково.
19.08.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012 по досягненню 45-річного віку.
За результатом розгляду заяви ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення від 21.08.2025 №51032300025666 про відмову у оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання. Підставою відмови в оформленні посвідки зазначено підпункт 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
18.09.2025 ГУ ДМС в Одеській області прийнято висновок про визнання недійсними рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, видані громадянці Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому зазначено, що на час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та на момент його надання у заявниці не було жодних підстав згідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", а документи були прийняті з грубим порушенням вимог статті 9 Закону України "Про імміграцію" та пунктом 11 Порядку провадження.
Того ж дня ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення №339186 (о.с.) від 18.09.2025 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 1 статті 12-1 Закону України «Про імміграцію» та, як наслідок, на підставі підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку №321 визнано недійсною посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012.
Позивач, вважаючи прийняте ГУ ДМС рішення №339186 (о.с.) від 18.09.2025 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі -Положення №360), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (пункт 1 Положення №360).
ДМСУ відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, здійснює оформлення, обмін і видачу іноземцям та особам без громадянства посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, пересилає, визнає недійсними, відкликає, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (підпункт 8 пункту 4 Положення №360).
Пунктом 7 Положення №360 встановлено, що ДМСУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.
Спірні правовідносини регламентовані Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі Закон №2491-III), Положенням про ДМСУ №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі Порядок №321).
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Закон №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до пункту 8, 7 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI в редакції від 05.08.2025, чинній на час прийняття спірного рішення, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.
Згідно частини 1 статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III).
Відповідно до статті 1 Закону №2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Статтею 11 Закону №2491-III визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №2491-ІІІ (в редакції, станом на 15.10.2011) дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону №2491-ІІІ в редакції від 15.10.2011 (чинній на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) передбачено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у ввизначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.
У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
З аналізу вищенаведених норм Закону №2491-III вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).
У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983 (в редакції, станом на 06.04.2012) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.
Згідно пункту 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
Зі змісту вимог Порядку №1983 слідує, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
Як було встановлено судом, ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області видало громадянці Вірменії ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україні №22/339186 від 03.05.2012 та її документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію».
Однак, в подальшому на підставі пункту 1 частини 1 статті 12-1 Закону №2491-III ГУ ДМС в Одеській області відносно позивача прийнято оскаржуване рішення № 339186 (о.с.) від 18.09.2025 про визнання недійсними дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.05.2012.
Статтею 12-1 Закону №2491-III передбачено підстави для визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію.
Згідно з пункту 1 частини 1 статті 12-1 Закону №2491-III (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
У разі визнання недійсним дозволу на імміграцію визнається недійсною посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (частина 2 статті 12-1 Закону №2491-III).
Тобто, згідно вказаної норми дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, серед іншого, якщо з`ясується, що його надано на підставі документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону.
Згідно позиції відповідача, станом на дату надання дозволу на імміграцію в Україні №22/339186 -03.05.2012 громадянка Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була повнолітньою, а, відтак, не мала підстав для отримання дозволу на імміграцію, як неповнолітня дитина іммігранта.
Суд зауважує, що, дійсно, у даному випадку наданими в березні 2012 року громадянкою Республіки Вірменії ОСОБА_1 документами (зокрема, які підтверджують її вік) не підтверджено її статус неповнолітньої дочки громадян Республіки Вірменії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є іммігрантами та мають посвідку на постійне проживання в Україні.
А відтак, передбачених пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону №2491-ІІІ підстав для отримання дозволу на імміграцію позивач не мала.
Разом з тим, пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про імміграцію» визначено обов`язок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, організувати роботу щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання або набуття громадянства України, а також у разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню, визнанню недійсним відповідно до статей 12, 12-1 цього Закону, забезпечення ведення провадження щодо прийняття такого рішення.
На підставі викладеного суд доходить висновку про правомірність спірного рішення Головного управління ДМС України в Одеській області №339186 (о.с.) від 18.09.2025 та відсутність підстав для його скасування.
Решта доводів позовної заяви не мають визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах.
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та надані матеріали до позовної заяви, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, суд зазначає про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені статтею 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені статтями 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.

.