ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року Чернігів Справа № 620/10914/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі: 
головуючої судді Лукашової О.Б., 
за участю секретаря Костючок В.В.,
представника відповідача Зубенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Носівський районний суд Чернігівської області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить: 
визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, які виразилися:
у відмові видати довідку про суддівську винагороду судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 12 лютого 2007 року по 02 жовтня 2025 року включно;
у нарахуванні посадового окладу судді виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: – 2 102 гривні замість нарахування посадового окладу судді виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028 гривень;
у припиненні нарахування та виплати доплати за вислугу років у розмірі 50% до посадового окладу судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 починаючи з 18 липня 2025 року;
зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області:
видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду судді Носівського районного суду Чернігівської області за період з 12 лютого 2007 року по 02 жовтня 2025 року включно;
починаючи з 01 вересня 2025 року і до 02 жовтня 2025 року включно здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень і передбаченої Законом № 1402-VIII доплати за вислугу років у розмірі 50% до посадового окладу судді Носівського районного суду Чернігівської області, з урахуванням раніше виплачених сум;
стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 31 серпня 2010 року по 17 липня 2025 року включно та невиплачену суму суддівської винагороди за період часу з 18 липня 2025 року по 31 серпня 2025 року включно у загальному розмірі 10 484 845,14 (десять мільйонів чотириста вісімдесят чотири тисячі вісімсот сорок п`ять) гривень 14 копійок з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів;
зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування ТУ ДСА України у Чернігівській області, за бюджетною програмою 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя» в обсягах, достатніх для стягнення з ТУ ДСА України у Чернігівській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 та поновлення щомісячного нарахування і виплати доплат до посадового окладу виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень і передбаченої Законом № 1402-VIII доплати за вислугу років у розмірі 50% до посадового окладу судді з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позову вказано, що наказом голови Носівського районного суду Чернігівської області позивача було поновлено на посаді судді з 31.08.2010 та вказано приступити до роботи 18.07.2025. Отже, у період з 31.08.2010 по 18.07.2025 він не виконував обов`язки судді у зв`язку з незаконним звільненням, а отже цей період є вимушеним прогулом, відповідно він має право на виплату суддівської винагороди за вказаний період. Також у період з 18.07.2025 по 31.08.2025 суддівська винагорода виплачувалась позивачу у меншому розмірі, ніж це встановлено чинним законодавством та протиправно не виплачувалась надбавка за вислугу років. Окрім того на його заяву йому не була видана довідка про суддівську винагороду з 12.02.2007 по 02.10.2025.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що дисциплінарний проступок, вчинений з боку судді ОСОБА_1 не є обставиною, яка не залежить від судді особисто або не обумовлена його поведінкою. Вказує, що починаючи з дати звільнення ОСОБА_1 не здійснював правосуддя, а тому відповідно до норм статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII якими передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. Також наголошує, що Законами № 1082-ІХ, № 1928-ІХ, № 2710-IX, № 3460-IX та №4059-IX законодавець чітко визначив розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка протягом 2021 2025 років не змінювалась та складає 2102 гривні.
У відповіді на відзив позивач наполягає на задоволенні позову з підстав аналогічних, викладеним у позовній заяві.
Заслухавши думку сторін, розглянувши позовну заяву, з`ясувавши доводи та аргументи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи.
Указом Президента України від 12 січня 2007 року № 11/2007 «Про призначення суддів», ОСОБА_1 , призначений на посаду судді Носівського районного суду Чернігівської області строком на п`ять років (а.с.37 т.1).
Наказом Носівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2007 № 17 визначено вважати ОСОБА_1 таким, що з 12.02.2007 приступив до роботи на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області та встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 20% від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас згідно з п.4 ст.44 Закону України «Про статус суддів, так як стаж державної служби на дати прийняття становить 12 років 6 місяців 12 днів (а.с.38 т.1).
На підставі Указу Президента України № 755/2010 від 06 липня 2010 року «Про звільнення судді» головою Носівського районного суду Чернігівської області 30 серпня 2010 року було видано наказ № 60 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду з 30 серпня 2010 року (а.с.39,40 т.1).
19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 №9740/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
За наслідками перегляду справи №800/349/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково: визнав протиправними та скасував рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року № 460/0/15-10 та Указ Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив (а.с.41-47 т.1).
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №800/349/17 рішення Касаційного адміністративного суду рішенням від 29 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади за порушення присяги (а.с.48-55 т.1).
Вища рада правосуддя рішенням від 26 вересня 2024 року №2853/0/15-24 скасувала повністю рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 5 лютого 2024 року №315/1дп/15-24 про притягнення судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та закрила дисциплінарне провадження (61-80 т.1).
Рішенням від 06 травня 2025 року № 938/0/15-25 Вища рада правосуддя визначила кількість суддів у Носівському районному суді Чернігівської області - 5 (п`ять) посад (а.с.96-98 т.1).
17 липня 2025 року головою Носівського районного суду Чернігівської області видано наказ № 34-ос «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким позивача було поновлено на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області з 18 липня 2025 року та станом на 18 липня 2025 року визначено стаж роботи, який дає право на одержання щомісячної доплати за вислугу років - 23 роки 04 місяці 29 днів, відповідно встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу (а.с.99 т.1).
Наказом Носівського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2025 року № 38-ос «Про внесення змін до наказу голови суду «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 17.07.2025 року № 34-ос», були внесені зміни до пункту 2 вказаного вище наказу та викладено його у наступній редакції: «2. Поновити ОСОБА_1 на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області з 31 серпня 2010 року. Судді приступити до роботи з 18.07.2025 року.» (а.с.100 т.1).
Позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації у Чернігівській області із заявою від 01.08.2025 у якій просив видати довідку про суддівську винагороду починаючи з 12 лютого 2007 року по час надання відповіді, провести відповідні нарахування і виплатити суддівську винагороду з урахуванням безперервної вислуги років та розмірів суддівської винагороди, встановленої чинним законодавством України за весь час вимушеного прогулу починаючи з 31 серпня 2010 року і по 17 липня 2025 року включно, та виплатити компенсацію невикористаних відпусток за вказаний період (а.с.114-116 т.1).
Територіальне управління Державної судової адміністрації у Чернігівській області надало відповідь на заяву позивача листом від 01 вересня 2025 року за № 01-18/1362/25-вих з якого вбачається, що позивачу відмовлено у наданні довідки про розмір суддівської винагороди та вказано про відсутність підстав для виплати суддівської винагороди з 31.08.2010 по 17.07.2025 (а.с.118-119 т.1).
Позивач вважає, що відповідач порушив його права, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Спеціальним законом, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - «Закон»).
Згідно з пункту 1 частини п`ятої статті 48 Закону незалежність судді забезпечується, з-поміж іншого, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення і припинення повноважень.
За змістом статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (далі - «Закон №2453-VI»), чинного на час виникнення спірних правовідносин, суддя суду загальної юрисдикції міг бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
Частинами третьою, п`ятою статті 116 Закону №2453-VI передбачалося, що звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».
На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
Відповідно до частин другої, третьої статті 116 Закону №2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.
Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.
Обсяг повноважень голови суду визначений статтею 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до них належать:
1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;
2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду;
3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, а також вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;
4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ;
5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів у суді у триденний строк з дня їх утворення;
6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду;
7) організовує ведення в суді судової статистики та інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;
8) сприяє виконанню вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду;
9) вносить на розгляд зборів суду пропозиції щодо кількості та персонального складу слідчих суддів;
10) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Тобто, пункт 4 вказаної норми передбачає повноваження голови суду видавати відповідний наказ на основі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон №1401-VIII, яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, а 5 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - «Закон № 1798-VIII»), який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції Закону) в Україні діє Вища рада правосуддя, яка вносить подання про призначення судді на посаду, ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
На підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» до повноважень Вищої ради правосуддя входить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
Наказом голови Носівського районного суду Чернігівської області від 30.08.2010 № 60 позивача звільнено з посади судді Носівського районного суду з 30 серпня 2010 року.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 29 березня 2018 року у справі №800/349/17 позов ОСОБА_1 задовольнив частково: визнав протиправними та скасував рішення ВРЮ від 07 червня 2010 року № 460/0/15-10 та Указ Президента України від 06 липня 2010 року № 755/2010 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду Чернігівської області. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. 
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №800/349/17 рішення Касаційного адміністративного суду рішенням від 29 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади за порушення присяги. 
Вища рада правосуддя рішенням від 26 вересня 2024 року №2853/0/15-24 скасувала повністю рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 5 лютого 2024 року №315/1дп/15-24 про притягнення судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та закрила дисциплінарне провадження. 
Наказом голови Носівського районного суду Чернігівської області від 17.07.2025 №34-ос з урахуванням змін внесених наказом від 23.07.2025 №38-ос позивача поновлено на посаді судді Носівського районного суду Чернігівської області з 31 серпня 2010 року.
Суд звертає особливу увагу, що 22 листопада 2021 року набуло статусу остаточного рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гуменюк та інші проти України» (заява № 11423/19). У вказаному рішення Європейський суд фактично зазначив про перебування судді у трудових правовідносинах із державою, а не з конкретним судом, у якому він здійснює правосуддя.
У разі припинення існування правової підстави, яка слугувала основою для звільнення судді з посади, трудові правовідносини такого судді із Державою відновлюються, і продовжують діяти відповідно до первинного акта про призначення його на посаду, яким у цьому випадку є Указ Президента України від 12 січня 2007 року № 11/2007 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Носівського районного суду Чернігівської області строком на п`ять років. 
Варто в цьому аспекті зауважити, що Конституція України передбачає гарантії незалежності суду, серед яких, перебування на посаді судді безстроково та неможливість звільнення з посади або припинення повноважень судді з інших підстав, окрім тих, які передбачені Конституцією України.
У аспекті забезпечення цієї конституційної гарантії, у разі скасування рішення, яке стало підставою звільнення особи з посади судді, остання продовжує перебувати у статусі судді. Відновлення цього статусу не потребує спеціальних рішень органів, що призначають суддю на посаду.
Тому, в силу того, що позивач був призначений на посаду судді Носівського районного суду Чернігівської області, рішення на підставі якого відбулося звільнення позивача скасовано, то за приписами пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова суду мав достатньо підстав для видачі наказу про поновлення позивача до складу суддів цього суду, а тому суд відхиляє доводи відповідача, що питання поновлення позивача не було врегульовано жодним судовим рішенням, а тому у голови суду не було повноважень поновлювати позивача на посаді судді.
Щодо позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 31 серпня 2010 року по 17 липня 2025 року включно, суд зазначає про таке.
Відповідно до статті 52 Конституції України суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.
Суд враховує, що спеціальним Законом не врегульовано питання виплати суддівської винагороди (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу.
Отже за загальним правилом, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, застосуванню підлягають положення загального законодавства, зокрема норми трудового законодавства.
Суд зазначає, що у цьому випадку у позивача, якого незаконно звільнено з посади судді виникло право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є підставою для застосування до цих правовідносин частини другої статті 235 КЗпП України.
В силу частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Положеннями частини другої статті 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина 7 статті 235 КЗпП України).
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання відповідного наказу про поновлення на роботі.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), який застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Приписами абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 обумовлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач був звільнений з посади судді з 30.08.2010 на підставі Указу Президента України № 755/2010 від 06 липня 2010 року наказом голови Носівського районного суду Чернігівської області від 30.08.2010 № 60 та поновлений на посаді з 31.08.2010 наказом голови Носівського районного суду Чернігівської області від 17.07.2025 № 34-с зі змінами Наказом Носівського районного суду Чернігівської області від 23.07.2025 № 38-ос.
Отже, враховуючи вищенаведені норми закону і встановлені обставини, суд дійшов висновку, що період вимушеного прогулу позивача тривав з 31.08.2010 по 17.07.2025.
За змістом пунктом 10 Порядку №100 (у редакції на дату звільнення позивача) обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, у Порядку №100 виключено пункт 10.
На час звільнення позивача з посади судді (30 серпня 2010 року) діяла редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI, частинами другою та третьою статті 129 якого визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року — 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу 5 частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).
Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VIIІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», зокрема, в абзаці 1 частини 3 статті 129 Закону № 2453-VІ цифри "15" були замінені цифрами "10".
Законом України від 12.02.2015 № 192-VIIІ «Про забезпечення права на справедливий суд» Закон № 2453-VІ був викладений у новій редакції та частина 2 статті 133 передбачала, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
02.06.2016 був прийнятий Закон №1402- VIIІ, частиною 3 статті 135 якого передбачалось, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 30 мінімальних заробітних плат – судді місцевого суду.
Пунктами 22, 23 розділу ХІІ Закон №1402- VIIІ встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
У подальшому пункти 22 та 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII були виключені на підставі Закону від 16.10.2019 № 193-IX, який діє з 07.11.2019.
Пунктом 24 розділу ХІІ Закон №1402- VIIІ передбачено, що розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:
1) з 1 січня 2017 року для судді місцевого суду - 15 мінімальних заробітних плат;
2) з 1 січня 2018 року для судді місцевого суду - 20 мінімальних заробітних плат;
3) з 1 січня 2019 року для судді місцевого суду - 25 мінімальних заробітних плат;
4) з 1 січня 2020 року для судді місцевого суду - 30 мінімальних заробітних плат.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIIІ були внесені зміни у Закон , зокрема,
- частину 3 статті 135 викладено в такій редакції: Базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
- пункт 24 розділу ХІІ Закону був викладений в новій редакції, зокрема, розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:
1) з 1 січня 2017 року для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
2) з 1 січня 2018 року для судді місцевого суду - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
3) з 1 січня 2019 року для судді місцевого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
4) з 1 січня 2020 року для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
За такого правового врегулювання та обставин цієї справи, вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, тобто по дату 11 грудня 2020 року, а з 12 грудня 2020 року правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.
Слід зазначити про те, що на момент початку періоду вимушеного прогулу вказаний п.10 Порядку №100 був чинний, тож цю норму щодо обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення належить застосовувати у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, а саме з 31.08.2010 до 11.12.2020.
Натомість, у період з 12.12.2020 до 17.07.2025 включно (825 робочих днів) розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку позивача має слугувати середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати.
Цей висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування вимог п.10 Порядку №100 (із урахуванням постанови Уряду №1213) при обчисленні середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, які були викладені у постановах від 08.11.2022 у справі №460/15639/21, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 30.03.2023 у справі №340/1747/21, від 26.10.2023 у справі №380/10648/21, від 21.09.2023 у справі №813/2950/16, від 14.03.2024 у справі №640/16392/20 та від 26.12.2024 у справі №120/14435/21-а.
Згідно із довідкою про середньомісячну заробітну плату Територіального управління ДСА України у Чернігівській області середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи складає – 195,51 грн, середньомісячна – 4105,61 грн (а.с.7 т.2).
Коефіцієнти підвищення наведені в розрахунку Територіального управління ДСА України у Чернігівській області, який не оспорюється позивачем (а.с.8 т2).
Суд звертає увагу, що для розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку №100, слід застосовувати середньоденну заробітну плата, а не середньомісячну.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Отже за період з 31.08.2010 по 11.12.2020 середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 3 656 371,32 грн, зокрема,
З 31.08.2010 по 31.12.2011 коефіцієнт підвищення - 1,0, кількість робочих днів – 339, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 66 277,89 грн (339 х 195,51);
З 01.01.2012 по 31.03.2012 коефіцієнт – 3,44739, кількість робочих днів – 62, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 41 819,59 грн (62 х 195,51 х 3,45);
З 01.04.2012 по 30.06.2012 коефіцієнт – 3,51, кількість робочих днів – 59, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 40488,17 грн (59 х 195,51 х 3,51);
З 01.07.2012 по 30.09.2012 коефіцієнт – 3,54, кількість робочих днів – 59, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 44294,75 грн (64 х 195,51 х 3,54);
З 01.10.2012 по 30.11.2012 коефіцієнт – 3,59, кількість робочих днів – 45, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 31584,64 грн (45 х 195,51 х 3,59);
З 01.12.2012 по 31.12.2012 коефіцієнт – 3,64, кількість робочих днів – 21, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 14944,78 грн (21 х 195,51 х 3,64);
З 01.01.2013 по 30.11.2013 коефіцієнт – 4,61, кількість робочих днів – 229, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 206397,95 грн (229 х 195,51 х 4,61);
З 01.12.2013 по 30.11.2015 коефіцієнт – 4,90, кількість робочих днів – 501, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 479957,50 грн (501 х 195,51 х 4,90);
З 01.12.2015 по 30.04.2016 коефіцієнт – 5,54, кількість робочих днів – 106, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 114811,29 грн (106 х 195,51 х 5,54);
З 01.05.2016 по 30.11.2016 коефіцієнт – 5,83, кількість робочих днів – 146, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 166414,20 грн (146 х 195,51 х 5,83);
З 01.12.2016 по 31.12.2017 коефіцієнт – 6,43, кількість робочих днів – 270, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 339424,91 грн (270 х 195,51 х 6,43);
З 01.01.2018 по 30.11.2018 коефіцієнт – 7,08, кількість робочих днів – 230, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 318368,489 грн (230 х 195,51 х 7,08);
З 01.12.2018 по 31.12.2019 коефіцієнт – 10,62, кількість робочих днів – 20, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 41 526,32 грн (20 х 195,51 х 7,08);
З 01.01.2019 по 31.12.2019 коефіцієнт – 11,58, кількість робочих днів – 250, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 566 001,45 грн (250 х 195,51 х 11,58);
З 01.01.2020 по 11.12.2020 коефіцієнт – 25,34, кількість робочих днів – 239, середній заробіток за час вимушеного прогулу – 1184059,39 грн (239 х 195,51 х 25,34).
За період з 12.12.2020 по 17.07.2025 включно (825 робочих днів) розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку позивача слугує середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати, а тому середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 161295,75 грн (825 х 195,51).
Отже загальний розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.08.2010 по 17.07.2025 становить 3 817 667,07 грн (3 656 371,32 + 161 295,75), з якої підлягають утриманню податки, збори та інші обов`язкові платежі.
Суд звертає увагу, що постанова Верховного Суду від 17.06.2024 № 380/2696/21 не є застосовною у цій справі , оскільки обставини справи №380/2696/21 є відмінними від обставин цієї справи так, як у цій справі суд з відкритих офіційних джерел встановив таке:
- згідно із даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач є адвокатом з 25.11.2010 право на зайняття адвокатської діяльності було зупинено з 17.07.2025 та поновлено з 03.10.2025;
- згідно з даними Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування позивач подав декларації за 2024 рік, у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» позивач вказав дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 1 761 1167 грн та декларацію при звільнені, що охоплювала період з 01.01.2025 по 02.10.2025, у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» позивач вказав дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у розмірі 1 017 616 грн. Декларації за інші періоду відсутні.
Отже позивач з 25.11.2010 по 17.07.2025 здійснював адвокатську діяльність та в 2024 та 2025 роках отримував дохід від зайняття підприємницької діяльності, що не відповідає особливому статусу судді, оскільки такий статус передбачає не лише право на отримання суддівської винагороди передбаченої законом, а і покладає на особу відповідні обмеження та зобов`язання, зокрема, обмеження щодо несумісності передбачені статтею 54 Закону № 1402-VII та статтею 54 Закону № 2453- VI, зокрема, щодо не можливості поєднувати суддівську діяльність із підприємницькою, адвокатською діяльністю, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу (крім викладацької, наукової чи творчої), а також входити до складу керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку.
Також особливий статус судді передбачає виконання певних обов`язків, зокрема, виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, установлених законодавством у сфері запобігання корупції (пункт 5 частини 5 статті 55 Закону № 2453- VI); подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (пункт 6 частини 5 статті 55 Закону № 2453- VI); подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію родинних зв`язків за формою, що визначається Комісією (частина 1 статті 61 Закону № 1402-VII); подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію доброчесності за формою, що визначається Комісією (частина 1 статті 62 Закону № 1402-VII) та інші.
Суд зауважує, що недодержання суддею обмежень щодо несумісності, неподання декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацій доброчесності та декларацій родинних зв`язків має наслідком притягнення судді до відповідальності.
Суд не заперечує право позивача на здійснення підприємницької та/або адвокатської діяльності у період з 31 серпня 2010 року по 17 липня 2025 року та не стверджує, що позивач зобов`язаний був у вказаний період виконувати обов`язки, що покладені чиним законодавством на особу, яка має статус судді. 
Водночас це свідчить, що у період з 31 серпня 2010 року по 17 липня 2025 року на позивача не розповсюджувалися права та гарантії пов`язані із статусом судді, зокрема щодо одержання суддівської винагороди, і подальше визнання незаконним звільнення позивача з посади судді не має наслідком зміни його статусу у період вимушеного прогулу, оскільки висновок про розповсюдження статусу судді з гарантіями передбаченими законодавством на період з 31 серпня 2010 року по 17 липня 2025 року мало б наслідком і розповсюдження на цей період обов`язків та обмежень, що пов`язані з таким статусом.
Окрім того у справі №380/2696/21 суддя був обраний на посаду судді безстроково, проте у цій справі позивача було призначено на посаду строком на 5 років.
Таким чином, в цій справі при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає застосуванню Порядок №100.
Щодо позову в частині не видачі позивачу довідки про суддівську винагороду за період з 12 лютого 2007 року по 02 жовтня 2025 року включно, суд зазначає, що позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації у Чернігівській області із заявою від 01.08.2025 у якій просив видати довідку про суддівську винагороду починаючи з 12 лютого 2007 року по час надання відповіді, але Територіального управління Державної судової адміністрації у Чернігівській області відмовимо у видачі довідки посилаючись на те, що видача довідки позивачу починаючи з 31.08.2010 по 17.07.2025 буде суперечити рішенню судду у справі 800/349/17 та рішенню Вищої ради правосуддя щодо позивача.
Право кожної особи на отримання інформації гарантовано статтею 5 Закон України «Про інформацію», згідно з якою кожному забезпечується право на інформацію. Це право включає можливість вільно одержувати, використовувати, поширювати, зберігати та захищати інформацію, що є необхідною для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Механізм реалізації та гарантії права кожного на доступ до інформації, яка перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, а також до інформації, що становить суспільний інтерес, встановлено Закон України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13.01.2011 (далі - Закон № 2939-VI).
Відповідно до статті 1 зазначеного Закону публічна інформація - це будь-яка інформація, що відображена та зафіксована будь-якими способами й на будь-яких носіях, яка була отримана або створена суб`єктами владних повноважень під час виконання ними своїх обов`язків, визначених чинним законодавством, або яка перебуває у володінні таких суб`єктів чи інших розпорядників публічної інформації, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію є зверненням особи до розпорядника інформації з проханням надати публічну інформацію, яка знаходиться у його володінні. Особа має право подати такий запит незалежно від того, чи стосується запитувана інформація її особисто, і без обов`язку обґрунтовувати причини звернення. Запит може бути як індивідуальним, так і колективним. Він подається в усній, письмовій чи іншій формі (зокрема поштою, факсом, телефоном або електронною поштою) за вибором запитувача. Письмовий запит оформлюється у довільній формі.
Запит на інформацію повинен містити:
ім`я (найменування) запитувача, його поштову або електронну адресу, а також номер засобу зв`язку, якщо такий наявний;
загальний опис інформації або, якщо відомо, її вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого подано запит;
підпис і дату - у разі подання письмового запиту.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник зобов`язаний надати відповідь на інформаційний запит не пізніше ніж через п`ять робочих днів з моменту його отримання.
Якщо ж запит стосується значного обсягу інформації або потребує пошуку серед великої кількості даних, розпорядник має право продовжити строк його розгляду до двадцяти робочих днів, обґрунтувавши причини такого продовження. Про продовження строку розгляду запиту розпорядник зобов`язаний повідомити запитувача у письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Закон України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 (далі - Закон № 393/96-ВР) визначає, що громадяни України мають право звертатися до органів державної влади та місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, засобів масової інформації та посадових осіб відповідно до їхніх повноважень із зауваженнями, пропозиціями, заявами або клопотаннями щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.
Закон № 2939-VI регламентує порядок реалізації та гарантування права кожного на доступ до інформації, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, а також до інформації, що становить суспільний інтерес.
Під публічною інформацією слід розуміти будь-яку інформацію, яка зафіксована та задокументована у будь-який спосіб і на будь-якому носії, була отримана або створена під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх функцій, передбачених законодавством, або перебуває у їх володінні чи у володінні інших розпорядників, визначених цим Законом.
Специфіка цього Закону полягає в тому, що його дія не поширюється на правовідносини у сфері звернень громадян, які врегульовані окремим спеціальним законом.
Слід зазначити, що право на звернення та право на доступ до публічної інформації є взаємопов`язаними правовими інститутами. Право на звернення передбачає можливість подання у письмовій чи усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг (стаття 3 Закону № 393/96-ВР) до суб`єктів владних повноважень, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та засобів масової інформації.
Натомість запит на інформацію - це звернення особи до розпорядника з вимогою надати публічну інформацію, яка вже існує та перебуває у його володінні (стаття 19 Закону № 2939-VI). Тобто йдеться саме про раніше створену інформацію, якою володіє відповідний розпорядник. При цьому розпорядник не зобов`язаний створювати нову інформацію, готувати аналітичні матеріали чи надавати роз`яснення для відповіді на запит.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/390/21.
Крім того, суд наголошує, що з аналізу норм чинного законодавства випливає: розпорядник публічної інформації має (і зобов`язаний) надавати не лише ту інформацію, яку він створив відповідно до свого правового статусу, а й ту, яку було отримано ним у процесі здійснення визначених законом повноважень або яка перебуває у його володінні, зокрема через систему обліку публічної інформації.
Подібна за змістом правова позиція міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 9901/275/20.
Отже, Законом № 2939-VI передбачено такі можливі дії розпорядника інформації у разі отримання запиту:
надання відповіді на запит у строки, встановлені статтею 20 Закону № 2939-VI;
ухвалення рішення про відстрочку у задоволенні запиту на інформацію (частини шоста та сьома статті 22 Закону № 2939-VI);
прийняття рішення про відмову в задоволенні запиту;
переспрямування запиту належному розпорядникові з одночасним інформуванням про це запитувача.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI, рішення про відмову у задоволенні запиту на інформацію повинно бути належним чином обґрунтованим і містити мотиви такої відмови.
Суд звертає увагу, що статтею 22 Закону № 2939-VI визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких розпорядник має право відмовити у задоволенні запиту, а саме:
якщо розпорядник не володіє запитуваною інформацією та відповідно до своєї компетенції, визначеної законодавством, не зобов`язаний нею володіти;
якщо запитувана інформація належить до категорії інформації з обмеженим доступом згідно з частиною другою статті 6 цього Закону;
якщо особа, яка подала запит, не відшкодувала фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком документів, передбачені статтею 21 цього Закону;
якщо запит оформлено з порушенням вимог, встановлених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Суд погоджується з доводами відповідача, що за період з 31.07.2010 по 17.07.2025 відповідач не нараховував та не виплачував суддівську винагороду позивачу, жодним судовим рішенням та /або рішенням Вищої ради правосуддя України питання щодо нарахування коштів за час вимушеного прогулу не вирішувалось, а тому відповідач не мав такої інформації.
Проте суд звертає увагу, що позивач звертався із заявою про надання довідки з 12 лютого 2007 року по час надання відповіді, яка була надана 01.09.2025, але відповідь не містить будь-якого обґрунтування ненадання довідки за період з 12.02.2007 по 31.08.2010 та з 17.07.2025 по 01.09.2025. 
Також, суд наголошує, що наявність у позивача розрахункових листів не виключає обов`язку відповідача видати довідки про суддівську винагороду.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, у відмові видати довідку про суддівську винагороду судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 12 лютого 2007 року по 31 серпня 2010 року та з 17 липня 2025 року по 01 вересня 2025 включно та зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду судді Носівського районного суду Чернігівської області за період з 12 лютого 2007 року по 31 серпня 2010 року та з 17 липня 2025 року по 01 вересня 2025 включно.
Щодо періоду з 02.09.2025 по 02.10.2025, то матеріали справи не містять звернення позивача за видачою відповідної довідки, що виключає протиправність дій або бездіяльність відповідача в цій частині, а тому в задоволені позову в цій частині слід відмовити.
Щодо виплати суддівської винагороди за період з 18.07.2025 по 31.08.2025, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028 гривень суд враховує таке.
Відповідно до статті 135 Закону №1402- VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:
1) вислугу років;
2) перебування на адміністративній посаді в суді;
3) науковий ступінь;
4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Базовий розмір посадового окладу судді становить судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. (пункт 1 частини 3 статті 135 Закону №1402- VIII)
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. (частина 5 статті 135 Закону №1402- VIII)
Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. (частина 10 статті 135 Закону №1402- VIII)
Відповідно до положень Закону №1402-VIII розмір посадового окладу судді, який є базовою складовою суддівської винагороди, безпосередньо залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зазначене обумовлює необхідність визначення, який саме прожитковий мінімум підлягає застосуванню - загальний чи спеціальний, передбачений для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України «Про прожитковий мінімум» (далі Закон № 966-XIV).
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 966-XIV, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Статтею 4 Закону № 966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі Закон №4059-IX) встановлено, що з 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028 гривень. При цьому, для визначення базового розміру посадового окладу судді встановлено прожитковий мінімум у розмірі 2102 гривні.
Отже, відповідно до Закону №4059-IX з 01.01.2025 відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.
Питання наявності підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом про Держбюджет станом на 1 січня календарного року, для розрахунку посадового окладу судді було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду і зразковій справі № 240/9028/24, висновки якої суд має враховувати при застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до частини 3 статті 291 КАС України.
Так, у постанові від 24.04.2025 у справі № 240/9028/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:
«Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі №966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Водночас, законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.
Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».
З метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.07.2023 у справі №280/1233/22 та 21.03.2024 у справі №620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді
З огляду на зазначене та враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.04.2025 у справі № 240/9028/24, суд вважає, що у 2025 році для визначення базового розміру посадового окладу судді має застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб відповідно до Закону №3460-IX та Закону №4059-IX саме у розмірі 2102 грн.
Суд звертає увагу, що позиція Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у поставні від 17.02.2026 у справі 200/2309/25 не є застосовною до цієї справи, оскільки предметом розгляду у справі №200/2309/25 було обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а в цій справі – обчислення суддівської винагороди.
У спірний період базовий розмір посадового окладу позивача як судді Носівського районного суду Чернігівської області відповідно до пп.1 ч.3 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" складав 63060 грн. (2102 грн. х 30), що підтверджується розрахунками за липень-серпень 2025 року (а.с.121 т.1).
ТУ ДСА України в Чернігівській області у спірних правовідносинах щодо обчислення, нарахування та виплати посадового окладу у липні - серпні 2025 року діяло правомірно, прав позивача не порушувало. Тому у задоволенні позовну в цій частині слід відмовити. 
В частині виплати за період з 18.07.2025 по 31.08.2025 доплати за вислугу років у розмірі 50% до посадового окладу судді передбаченої Законом № 1402-VIII, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 17 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.
Пунктом 20 цього ж розділу передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VIII (надалі - Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Пунктом 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII у редакції, чинній до 01.01.2020, було закріплено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ (надалі - Закон №2453-VІ).
Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII у редакції, чинній до 01.01.2020, було закріплено також положення про те, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VІ.
Підпунктом 16 пункту 1 розділу I Закону України від 16.10.2019 №193-IX "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" (надалі - Закон №193-IX) виключено пункти 22, 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII.
Відповідно до частини 10 статті 133 Закону №2453-VI суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частин 3, 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, зокрема, за якими суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
За змістом підпункту 3.4 вказаного рішення Конституційного Суду, питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється Законом №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом №1402-VIII.
Випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема, відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою.
Якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Застосований законодавцем у положенні частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та помірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
Отже, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018.
У зв`язку з цим суд звертає увагу на той факт, що положення частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону від 12.02.2015 №192-VIII, які рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнані неконституційними, були тотожними за змістом положенням частини 10 статті 135 Закону №1402-VIII.
Верховний Суд у постанові від 13.10.2021 у справі №120/1655/21-а дійшов висновку про те, що з набранням чинності законами №1401-VIII та №1402-VIII призначення на посаду судді (вперше) здійснюється безстроково. Водночас призначення на посаду судді безстроково суддів, яких до того було призначено на посади в межах п`ятирічного строку (відповідно до раніше чинного правового регулювання цих правовідносин), поставлено у залежність від результатів кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у вказаній постанові, необхідним у такій категорії справи є з`ясування обставин, які зумовили припинення виплати суддям надбавок до посадового окладу: зупинення щодо кваліфікаційного оцінювання й відсторонення на цій підставі від здійснення правосуддя (відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону №1402-VIII); закінчення п`ятирічного строку повноважень на посаді судді чи поява іншої обставини, з якою рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 пов`язує неконституційність позбавлення надбавок до посадового окладу судді.
Тож від чіткої відповіді на питання щодо причин, які зумовили припинення виплати надбавок до посадового окладу судді, і залежить правильне вирішення спору у цій справі.
Позивач був призначений на посаду судді строком на п`ять років на підставі Указу Президента України від 12 січня 2007 року № 11/2007 та приступив до роботи з 12.02.2007.
На підставі Указу Президента України № 755/2010 від 06 липня 2010 року «Про звільнення судді» головою Носівського районного суду Чернігівської області 30 серпня 2010 року було видано наказ № 60 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Носівського районного суду з 30 серпня 2010 року. 
Наказом від 17.07.2025 №34-ос зі змінами внесеними наказом від 23.07.2025 №38-ос позивача поновлено на посаді з 31.08.2010 та станом на 18 липня 2025 року визначено стаж роботи, який дає право на одержання щомісячної доплати за вислугу років - 23 роки 04 місяці 29 днів, та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу. 
Таким чином, позивач не здійснював правосуддя у період з липня по серпень 2025 року через обставини, що не залежали від нього особисто та не були обумовлені його поведінкою, а тому, з огляду на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018, позивач має право на отримання доплати до посадового окладу за вислугу років понад 20 років у розмірі 50%.
Проте з наданих розрахунків за липень-серпень 2025 року вбачається, що позивачу не виплачувалась надбавка за вислугу років (а.с.121т.1).
Отже, спірна доплата має бути нарахована і виплачена позивачу за період з 18.07.2025 по 31.08.2025 у розмірі 45 238,70 грн, зокрема:
за липень 2025 року у розмірі 13 708,70 грн (27417,39 х 50%)
за серпень 2025 року у розмірі 31530,00 грн (63060,00 х 50%).
Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає таке. Згідно з приписами частин 3, 4 статті 148 Закону №1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
В силу приписів частин 1, 2 статті 22 Бюджетного кодексу України, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів є ДСА України.
Пунктами 2 та 4 частини 5 статі 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
гідно частин 1, 2 статті 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень виконання рішень суду про стягнення коштів», боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Відповідно до пункту 24 Порядку №845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.
Абзацом 2 пункту 25 Порядку №845 визначено, що у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
З 2004 року запроваджена і діє бюджетна програма КПКВ 0501150, метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів, її завданням є - виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів.
Відповідно до пункту 1 Положення про ДСА України, що затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.
Пунктом 2 Положення визначено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.
Пунктом 3 Положення передбачено, що ТУ ДСА України є територіальними органами ДСА України.
З положень статей 148, 149 Закону №1402-VIII та з урахуванням положень частин 1, 2, 5 статті 22, частини 1 статті 23 Бюджетного Кодексу України слідує, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
Відповідач - територіальний орган ДСА України як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на відповідний рік.
Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, суд дійшов висновку, що головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА як суб`єкт владних повноважень має відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.
У віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів,» призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (з ДСА).
Таким чином, суд зазначає, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється у порядку черговості згідно з чинним законодавством України органами Казначейства за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 року у справі №640/27139/20 дійшов висновку, що на думку колегії суддів, наявні правові підстави для стягнення на користь позивачки суми невиплаченої у спірному періоді суддівської винагороди за рахунок коштів, передбачених для виконання рішень судів на користь суддів.
Вказане, на переконання суду, свідчить про необхідність стягнення на користь позивача, недоотриманих коштів у сумі 3 701 610,02 грн, зокрема, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2010 по 17.07.2025 у розмірі 3636371,32 грн та недоплачена сума суддівської винагороди за період з 18.07.2025 по 31.08.2025 у розмірі 45 238,70 грн, з яких підлягають утриманню податки, збори та інші обов`язкові платежі, за рахунок коштів передбачених бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».
Саме такий спосіб буде належним та ефективним заходом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, оскільки забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам.
Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №822/743/16.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій та рішення. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення цього адміністративного позову.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Носівський районний суд Чернігівської області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, у відмові видати довідку про суддівську винагороду судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 12 лютого 2007 року по 31 серпня 2010 року та з 17 липня 2025 року по 01 вересня 2025 включно. 
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду судді Носівського районного суду Чернігівської області за період з 12 лютого 2007 року по 31 серпня 2010 року та з 17 липня 2025 року по 01 вересня 2025 включно.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо припинення нарахування та виплати доплати за вислугу років у розмірі 50% до посадового окладу судді Носівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 починаючи з 18 липня 2025 року по 31 серпня 2025 року.
Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів" недоотримані кошти у сумі 3 701 610,02 грн, з них: середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2010 по 17.07.2025 у розмірі 3636371,32 грн та недоплачена сума надбавки за вислугу років за період з 18.07.2025 по 31.08.2025 у розмірі 45 238,70 грн, з яких підлягають утриманню передбаченні законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.
У задоволенні решти позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області ( вул. Княжа, 16, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ 26295412 ).

Повне судове рішення складено 19.03.2026.
Суддя Олена ЛУКАШОВА