СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4012/26
пр. № 2/759/7096/26
08 квітня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Бабич Н.Д., 
за участю секретаря судового засідання - Олійникової Н.О.,
представника позивача - Малеванчука І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину житлового приміщення в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:
12.02.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 серпня 2010 року, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на випадок своєї смерті все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла: доньці ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та сину -позивачу - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в рівних долях кожному, що підтверджується заповітом, посвідченим 31 серпня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Тамарою Миколаївною. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , яке видане 16 липня 2025 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Після смерті матері, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толстікової О.М. із заявою про прийняття спадкового майна, що підтверджується витягом №82772988 від 03.10.2025 про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 15.01.2026. ОСОБА_3 відмовилася від спадкового майна, після смерті ОСОБА_2 та подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Толстіковій О.М. відповідну заяву про відмову від спадщини. Інші спадкоємці після смерті матері позивача відсутні. Після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толстікової О.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 . На підтвердження наявності спадкового майна позивач надав нотаріусу правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1 , а саме договір міни від 11.03.1996. 27 січня 2026 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері позивача - ОСОБА_2 . У постанові зазначено про те, що в поданому Договорі міни квартир, посвідченого Пилипчук Е.Й. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, 11 березня 1996 року за реєстровим №17-440 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 березня 1996 року за реєстровим №32799, сторонами в договорі міни квартири під АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яким вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності. Оскільки, в поданому договорі міни квартир не встановлено розмір частки померлої ОСОБА_2 у квартирі під АДРЕСА_2 , видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом гр. ОСОБА_1 неможливо. Посилаючись на те, що співвласники ( ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) квартири АДРЕСА_2 померли, немає можливості у відповідності до положень частини 1 статті 372 ЦК України поділити між ними майно за домовленістю, а тому виділити частку у майні у позасудовому порядку неможливо, тому на думку позивача слід в судовому поряду визнати право власності на частку квартири спадкодавця за позивачем. На підставі наведеного позивач просив позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою судді від 23.02.2026 року у справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, учасникам справи надано строк для подання заяв по суті справи і письмових пояснень, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толстікової Олесі Миколаївни належним чином завірену копію спадкової справи (а.с. 36).
В порядку виконання ухвали суду від 23.02.2026 року до Святошинського районного суду м. Києва 13.03.2026 року надійшла заява приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толстікової О.М. та копія спадкової справи (а.с. 61-101).
Відповідач до суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому не заперечував проти задоволення позову та просив слухати справу у відсутності представника Київської міської ради (а.с. 57-58).
Ухвалою від 24.03.2026 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 108-109).
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ньому.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Суд встановив, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на випадок своєї смерті все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в рівних долях кожному, що підтверджується заповітом, посвідченим 31 серпня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Тамарою Миколаївною (а.с.20).
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла матір позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , яке видане 16 липня 2025 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.21).
Після смерті матері, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толстікової О.М. із заявою про прийняття спадкового майна, що підтверджується витягом №82772988 від 03.10.2025 про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 23).
Батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 15.01.2026 (а.с. 26).
ОСОБА_3 відмовилася від спадкового майна, після смерті ОСОБА_2 та подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Толстіковій О.М. відповідну заяву про відмову від спадщини (а.с.85-89).
Як вбачається з копії спадкової справи інші спадкоємці після смерті матері позивача відсутні. 
Згідно договору міни від 11.03.1996. сторонами в договорі міни квартири під АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 24-25).
14.03.1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації було здійснено реєстрацію Договору за реєстровим №32799 і право власності зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.25). 
27 січня 2026 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері позивача - ОСОБА_2 . У постанові зазначено про те, що: «В поданому Договорі міни квартир, посвідченого Пилипчук Е.Й., державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, 11 березня 1996 року за реєстровим №17-440 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 березня 1996 року за реєстровим №32799, сторонами в договорі міни квартири під АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яким вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності (а.с. 100).
Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позивач лише в судовому порядку може визнати за собою право власності на квартиру в порядку спадкування за законом. 
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Згідно ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до приписів статтей 316, 328 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови "Про судову практику справах про спадкування" від 30 травня 2008 року роз`яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 
Згідно Постанови КЦС ВС від 14 серпня 2024 року, в справі №522/3974/20, щодо застосування способу захисту права на спільну сумісну власність, зроблено висновок, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У частинах 1, 2 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 372 ЦК України). Положеннями частин 1,2 статті 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, викладене свідчить про те, що частки співвласників квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності є рівними та кожному з них належить по 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 . Виходячи з положень статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
З огляду на викладене, з урахуванням обставин справи та наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 392, 1216, 1217, 1218, 1222, 1264, 1296 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 90, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування, - задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 ч. квартири АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення. 
Суддя      Бабич Н.Д.