Справа № 127/1276/25
Провадження № 22-ц/801/792/2026
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року	Справа № 127/1276/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти»
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати при звільненні, 
Рішення ухвалила суддя Романюк Л. Ф.
Рішення ухвалено о 10 год 45 хв в м. Вінниця
Дата складення повного тексту рішення – 16 січня 2026 року, 

Встановив:

13 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати при звільненні, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 224 950,39 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 174 834,52 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1 339 952,98 грн. та заборгованість з добових у відповідності до п. 5.10 трудового договору (контракту) в сумі 4185,00 доларів США (по курсу НБУ на момент виплати).
Свої вимоги мотивував наступним. Він був працівником Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти», де обіймав посаду другого пілота.
Трудові відносини із відповідачем визначені трудовим договором (контрактом) від 05 лютого 2021 року.
01 листопада 2022 року між ними була укладена додаткова угода № 2 до трудового договору (контракту), якою контракт був викладений у новій редакції.
Відповідно до п.1.1. контракту, цей контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між працівником і підприємством, які з боку останнього реалізуються роботодавцем. За цим контрактом працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством і угодою сторін.
У відповідності до положень пункту 3 трудового договору (контракту), роботодавець зобов`язаний: виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. Створювати умови, необхідні для виконання працівником своїх посадових обов`язків. Забезпечувати працівника матеріально технічними засобами, необхідними для виконання роботи. Створювати безпечні та нешкідливі умови праці, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці.
Пунктом 5 трудового договору (контракту) обумовлено оплату праці та соціально-побутове забезпечення працівника, надбавки, оплату відряджень.
Відповідно, заробітна плата, яку роботодавець мав сплачувати та розрахуватися при звільненні (в будь-якому випадку), виходила із розрахунку умов, викладених у пункті 5.
У відповідності до положень пункту 5.1. за виконання роботи відповідно до умов цього контракту виплачується заробітна плата, а при направленні (відрядженні) працівника проводиться забезпечення коштами для здійснення поточних витрат.
Згідно пункту 5.2. контракту працівнику, в залежності від виду, обсягів та характеру виконуваної роботи, професійного рівня підготовки, рівня англійської мови, льотної натренованості, а також рівня складності завдань встановлюється заробітна плата у наступному розмірі:
Пункт 5.2.1. посадовий оклад (норма оплати праці за місяць) у розмірі 8000,00 грн. на місяць та відповідні надбавки до посадового окладу.
08 травня 2024 року він написав до підприємства заяву на звільнення, надіслав її поштою 09 травня 2024 року, у якій просив звільнити його з 10 травня 2024 року у зв`язку з його переїздом на нове місце проживання та невиплатою заробітної плати.
Оскільки відповідач розрахунок в день звільнення не зробив, він звернувся з даним позовом до суду, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 224 950,39 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 174 834, 52 грн., а також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1 339 952,98 грн. і заборгованість з добових у відповідності до пункту 5.10 трудового договору (контракту) в сумі 4185, 00 доларів США (по курсу НБУ на момент виплати).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 задоволено. Залишено без розгляду цивільну справу в частині стягнення з ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» на користь ОСОБА_1 заборгованості по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1 339 952,98 грн. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2025 року заяву представника позивача Шаповалова М. С. задоволено. Залишено без розгляду цивільну справу в частині стягнення з ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» на користь ОСОБА_1 заборгованості з добових у відповідності до п. 5.10 трудового договору (контракту) в сумі 4185,00 доларів США. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати при звільненні, задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 135 813,79 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 176 766,52 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» на користь ОСОБА_1 3909,35 грн. витрат на правничу допомогу та на користь держави 3 125,80 грн. судового збору.
В решті позивних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» просить скасувати рішення суду та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Зазначив, що не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим за відсутності будь-яких правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог через неповноту дослідження доказів, наявних в справі та відсутність їх правової оцінки в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності. Позовна заява підписана представником позивача – адвокатом Шаповаловим М. С., який діє відповідно до ордера від 08 травня 2024 року, виданого на підставі договору про надання правових послуг (професійної правничої допомоги) від 08 травня 2024 року. Спірний договор не містить застереження, що він укладений іншою особою в інтересах позивача.
Наданий представником позивача оригінал договору про надання правових послуг вочевидь відрізняється від ксерокопії спірного договору, що була долучена до матеріалів позовної заяви - відрізняються підписи від імені позивача та ОСОБА_2 , розташування відбитків печатки адвоката Шаповалова М. С.
Також підписи від імені позивача на наданому оригіналі документа відрізняються від його підпису на документах, які містяться в його особовій справі. З огляду на те, що висновком експертного дослідження ДНДЕКЦ МВС України від 11 липня 2024 року № ЕД-19-24/44321-ПЧ вже встановлювалося, що підпис від імені Баранова О. Г. в графі «Дата підписання: 08.05.2024 року ОСОБА_1 » заяви про звільнення за власним бажанням від 08 травня 2024 року до товариства від ОСОБА_1 , ймовірно виконаний не Барановим О. Г., а іншою особою, у відповідача все ще є обґрунтовані сумніви щодо того, що спірний договір підписаний особисто позивачем.
Договірне положення передбачає фізичну присутність позивача під час оплати послуг адвоката, як і підписання 04 листопада 2011 року акта виконаних робіт до спірного договору.
Відповідно до цього акта планується участь адвоката Шаповалова М. С. в судовому засіданні в Деснянському районному суді м. Чернігіва, що вочевидь не стосується цієї справи.
Крім цього позивач після закінчення відрядження не повертався на територію України, а відтак не міг підписати ані спірний договір, ані оплатити його, ані прийняти послуги за ним, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/24740-25-Вих від 26 березня 2025 року.
Такому доказу судом першої інстанції не була надана оцінка.
Підприємством в суді першої інстанції 28 жовтня 2025 року заявлялося клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року відмовлено.
Відповідач вважає неправомірною таку відмову у призначенні судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення наявності у Шаповалова М. С. повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 , а також для доведення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, що входить до предмета доказування у справі.
З аналогічним клопотанням відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції.
Також суд першої інстанції не дослідив і в своєму рішенні не надав належної оцінки тому факту, що позивач в день звільнення не працював, вимоги про розрахунок при звільненні роботодавцю не надав. Роботодавець рядом своїх листів повідомляв працівника про можливість отримання розрахунку при звільненні в касі товариства або надіслання товариству банківських реквізитів, за якими слід перерахувати кошти, нараховані позивачу при звільненні. Такі дії відповідача свідчать про добросовісну його поведінку. Ухилення працівника та його представника від отримання належних при розрахунку коштів свідчать про зловживання працівником своїми правами.
А за таких обставин заявлений позов є передчасним. У зв`язку з неповідомленням реквізитів для виплати заробітної плати неможливо вважати подання позову представником позивача як вимогу, заявлену працівником в порядку статті 116 КЗпП України.
Крім того, у товаристві діє наказ, згідно якого виплату заробітної плати працівникам, які не прибули після відрядження та не здали звіт про відрядження, здійснювати через касу товариства. Вимоги даного наказу були відомі позивачу, ним не заперечувалися і не оскаржувалися, проте не були виконані позивачем, а судом залишені поза увагою.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції невірно застосував принцип пропорційності такого розподілу. З урахуванням заявленої ціни позову в розмірі 1 912 532,77 грн., задоволена частина позовних вимог в сумі 312 580,31 грн. складатиме 16,34 % від заявленої. З урахуванням принципу пропорційності до стягнення підлягає 817,00 грн. витрат на правничу допомогу, замість стягненої судом суми 3909,35 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу, поданому представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Шаповаловим М. С., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.
У судовому засіданні представник відповідача – адвокат Хоруженко В. О. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Шаповалов М. С. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржено лише відповідачем ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» в задоволеній частині позовних вимог, позивачем рішення суду не оскаржено.
Отже, рішення суду переглядається на предмет законності та обґрунтованості в частині задоволених позовних вимог лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти».
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був працівником Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти», де займав посаду другого пілота.
Трудові відносини ОСОБА_1 із ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» визначені трудовим договором (контрактом) від 05 лютого 2021 року, в редакції додаткової угоди № 2 від 01 листопада 2022 року (том 1 а. с. 26 зворот-32).
01 листопада 2022 року між сторонами спору була укладена додаткова угода № 2 до трудового договору (контракту), якою контракт був викладений у новій редакції (том 1 а. с. 26).
Відповідно до п.1.1. контракту, цей контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між працівником і підприємством, які з боку останнього реалізуються роботодавцем. За цим контрактом працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов’ язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством і угодою сторін.
У відповідності до положень п. 3 трудового договору (контракту), роботодавець зобов`язаний: виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. Створювати умови, необхідні для виконання працівником своїх посадових обов`язків. Забезпечувати працівника матеріально технічними засобами, необхідними для виконання роботи. Створювати безпечні та нешкідливі умови праці, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці.
Пунктом 5 трудового договору (контракту) сторони обумовили оплату праці та соціально-побутове забезпечення працівника, надбавки, оплату відряджень.
Відповідно, заробітна плата, яку роботодавець мав сплачувати та розрахуватися при звільненні (в будь-якому випадку), виходила із розрахунку умов, викладених у пункті 5.
У відповідності до положень п. 5.1. за виконання роботи відповідно до умов цього контракту виплачується заробітна плата, а при направленні (відрядженні) працівника проводиться забезпечення коштами для здійснення поточних витрат.
Згідно пункту 5.2. працівнику, в залежності від виду, обсягів та характеру виконуваної роботи, професійного рівня підготовки, рівня англійської мови, льотної натренованості, а також рівня складності завдань встановлюється заробітна плата у наступному розмірі:
Згідно пункту 5.2.1. посадовий оклад (норма оплати праці за місяць) у розмірі 8000,00 гри. (вісім тисяч гривень 00 копійок) на місяць та відповідні надбавки до посадового окладу.
В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, адресована ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти», написана 08 травня 2024 року (том 1 а. с. 33) та надіслана поштовим зв`язком 09 травня 2024 року (том 1 а. с. 34 зворот).
Відповідно до наказу № 156 /к/тр від 11 червня 2024 року ОСОБА_1 , другого пілота загону пошуково-рятувальних вертольотів департаменту льотної експлуатації, звільнено 12 червня 2024 року за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: наказ від 11 червня 2024 року № 266 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Бухгалтерії слід виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 61 календарний день; за 52 календарних дні щорічної основної відпустки, право на яку виникло до 31 грудня 2023 року; за 9 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення (12 червня 2024 року) ( том 1 а. с. 76).
ОСОБА_1 ці накази не оскаржив.
Відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, наданого ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти», ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням 12 червня 2024року було нараховано: заборгованість по заробітній платі 135 813,79 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 176 766,52 грн.; загальна сума боргу підприємства на дату звільнення – 312 580,31 грн. (том 1 а. с. 104-106).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлено факт перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, факт нарахування працівникові ОСОБА_1 заробітної плати за відповідний період та її невиплату працівникові. Обов`язок роботодавця по виплаті заробітної плати не залежить від фізичної присутності працівника на підприємстві або способу організації виплат (через касу чи іншим шляхом). Тому посилання відповідача на відсутність позивача та неможливість виплатити йому заробітну плату через касу підприємства, не звільняють його від обов`язку виконати вимоги трудового законодавства, оскільки саме на нього покладено обов`язок організувати належний та своєчасний розрахунок із працівником. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів відсутності у нього перед позивачем заборгованості по заробітній платі чи про здійснення такої виплати позивачеві.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 2 КЗпП України  право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України і частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Згідно із статтею 115 КЗпП України, статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За загальним правилом заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що відповідачем ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» не виконано свій обов`язок, покладений на нього як на роботодавця трудовим законодавством щодо виплати в день звільнення працівникові належних йому сум при звільненні, у зв`язку з чим ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 135 813,79 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 176 766,52 грн.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в частині не дослідження доказів і ненадання їм належної оцінки, передчасності заявленого позову та існування у відповідача наказу, яким урегульовано питання виплати працівникам заробітної плати товариством, оскільки всі ці доводи не узгоджуються із діючим цивільним процесуальним законом та трудовим законодавством. 
Доводи щодо неправомірності відмови у призначенні судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення наявності у Шаповалова М. С. повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах цивільного процесуального законодавства.
Так, представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина 1 статті 60 ЦПК України).
Згідно частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджується одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
Підстави для здійснення адвокатської діяльності, визначені статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за правилами якої адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.  Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути:  договір про надання правничої допомоги;  довіреність;  ордер;  доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.
Позовна заява ОСОБА_1 підписана адвокатом Шаповаловим М. С., який на підтвердження таких своїх повноважень додав до позовної заяви: договір про надання правових послуг (професійної правничої допомоги) від 08 травня 2024 року; ордер на надання правничої допомоги від 08 травня 2024 серії СВ № 1027039, у якому є посилання на цей договір; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 657 від 31 серпня 2012 року (том 1 а. с. 40-44).
Законодавством України не передбачено обов`язку адвоката встановлювати особу клієнта шляхом перевірки дійсності документа, що посвідчує відповідну особу, та обов`язку адвоката (представника сторони у цивільній справі) надавати договір про правничу допомогу разом з ордером. Таких вимог у тому числі не містить частина 4 статті 62 ЦПК України, яка містить перелік документів, що підтверджують повноваження представника – адвоката, у цивільній справі, і серед цього переліку відсутній договір про правничу допомогу.
Постановляючи ухвалу про відмову у призначенні судово почеркознавчої експертизи на предмет відповідності підпису клієнта – позивача у справі Баранова О. Г., на сторінках договору про надання правових послуг (професійної правової допомоги) від 08 травня 2024 року, укладеному між замовником ОСОБА_1 та виконавцем – адвокатом Шаповаловим М. С., суд першої інстанції врахував, що нормами процесуального закону не передбачено призначення такої експертизи щодо перевірки підпису позивача на такому договорі та на законних підставах відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти».
Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції принципу пропорційності розподілу судових витрат також є безпідставними з урахуванням наступного. 
Позивачем 13 січня 2025 року заявлені позовні вимоги про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі в сумі 224 950,39 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 174 834,52 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1 339 952,98 грн. та заборгованості з добових у відповідності до п. 5.10 трудового договору (контракту) в сумі 4185,00 доларів США.
В ході розгляду справи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1 339 952,98 грн. та заборгованості з добових в сумі 4185,00 доларів США, за заявою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шаповалова М. С., залишені без розгляду ухвалами суду першої інстанції від 02 червня 2025 року та від 24 липня 2025 року, відповідно (том 1 а. с. 215, 243).
Таким чином позов підтриманий представником позивача у судовому засіданні на суму заборгованості по заробітній платі – 224 950,39 грн. та компенсації за невикористану відпустку – 174 834,52 грн., загальною сумою – 399 784,91 грн.
Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено на загальну суму 312 580,31 грн., що складається із: заборгованості по заробітній платі – 135 813,79 грн. та компенсації за невикористану відпустку – 176 766,52 грн.
Таким чином задоволено позов на 78,19 %.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 3909,35 грн., яка є пропорційною розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі, яка вірно визначена судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, тому є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
За правилами частини 13 статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат, якщо цей  суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове.
Оскільки оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, не підлягає скасуванню чи зміні, підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко   	
  	І. М. Стадник   	

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2026 року