Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

Справа № 173/3532/25
Номер провадження2/173/710/2026

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
повне
09 березня 2026 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,
за участі: 
секретаря Салтикової С.І.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3  звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне.
18 травня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. За умовами договору ОСОБА_3 18.05.2024 надала ОСОБА_2 позику грошей у сумі 200000 грн. на строк до 18.07.2024 зі сплатою процентів у розмірі 10% від суми позики щомісячно. У випадку несвоєчасного повернення позики позичальник зобов`язується сплатити пеню у розмірі два відсотки за день користування коштами від суми несвоєчасно повернених коштів. 18.05.2024 позивальник отримав кошти та зобов`язання за договором не виконав. Тому позивач просить стягнути з відповідача 200000 грн. суму позики та проценти за користування позикою у розмірі 337342 грн., а разом 537342 грн.
Провадження у справі відкрито 09.02.2026.
Позивач в судове засідання не з`явилася.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. 
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що він погоджується повернути борг у розмірі 200000 грн., у задоволенні інших вимог просив відмовити. 
Суд, вислухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно розписки від 18.05.2024 відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_3 в борг 200000 грн. та зобов`язався повернути позику та відсотки за користування коштами у розмірі 10% від суми боргу за один місяць до 18.07.2024, а у випадку прострочення коштів сплатити пеню у розмірі 2 % за кожен день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів.
Однак, відповідач в установлені строки позику не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.
Згідно наданого позивачем розрахунку у позовній заяві заборгованість складається: за договором позики від 18.05.2024 у розмірі 200000 грн. – сума позики, 337342 грн. – проценти за користування позикою.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17.
Оскільки надана суду розписка засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення, тому судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК встановлює принцип обов`язковості виконання договору.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі.
Згідно статей 76,81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідач дійсно отримав 18.05.2024 від позивача гроші у борг у сумі 200000 грн. та зобов`язався їх повернути до 18 липня 2024 року, проте у порушення взятого на себе зобов`язання та зазначених норм закону відповідач позику не повернув, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики від 18.05.2024 у розмірі 200000 грн. – сума позики.
Щодо стягнення з відповідача процентів за користування позикою, суд зазначає наступне.
Згідно з умовами, визначеними розпискою, відповідач зобов`язався повернути, крім суми позики, відсотки за користування коштами у розмірі 10% від суми боргу за один місяць, які він зобов`язався виплатити при поверненні коштів. 
Відповідно до умов, зазначених у розписці, договір було укладено на строк до 18.07.2024, тобто на два місяці.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості нарахування відсотків за розпискою здійснювалося в період з 18.05.2024 по 15.12.2025. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивачі просили стягнути проценти із розрахунку 2% за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 28 лютого 2013 року. Задовольняючи позов у повному обсязі, суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи процентів за користування сумою позики. Отже, висновки судів про стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за користування грошима за період з листопада 2012 року по червень 2016 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".
Такими чином, суд вважає помилковим нарахування позивачем відсотків за період з 18.05.2024 по 15.12.2025 та нарахування процентів за розпискою має здійснюватися в межах строку надання позики, тобто до 18.07.2024.
Тобто з відповідача підлягають стягненню проценти за користування позикою у розмірі 40000 грн. (200000*10%*2 місяці).
В іншій частині вимоги щодо стягненню заборгованості за процентами за користування позикою задоволенню не підлягають.
У розписці також зазначені умови про зобов`язання, у випадку прострочення коштів, сплатити пеню у розмірі 2 % за кожен день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів, однак позивачем вимоги щодо стягнення пені не пред`являлися. 
Враховуючи викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 2400 грн. 44 коп. (240000 * 5373,42: 537342).
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ), до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики у розмірі 240000 (двісті сорок тисяч) грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн. 44 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.
Повне рішення складено 11.03.2026.

Суддя     Є.В. Челюбєєв