ОКРЕМА ДУМКА
Судді Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-7201 км 24
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2026 року, ухваленою колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 задоволено частково, вирок Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на вчинення ОСОБА_4 інших дій, які підривають національну безпеку України, становлять безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу України. У решті судове рішення залишено без зміни.
Як суддя не погоджуюсь із вказаним рішенням більшості колегії суддів та висловлюю окрему думку з таких підстав.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Диканського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2023 року ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК України) у зв`язку з недоведенням того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
Полтавський апеляційний суд вироком від 02 травня 2024 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги, на строк 15 років із конфіскацією 1/2 частини майна, що належить ОСОБА_4 на праві власності.
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду постановою від 27 листопада 2024 року задовольнила частково касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 , а також його захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , скасувалавирок Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2024 року і призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
24 жовтня 2025 року Полтавський апеляційний суд ухвалив вирок, яким апеляційну скаргу прокурора задовольнивчастково, вирок Диканського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_4 скасував. Визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із позбавленням права займати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 15 років із конфіскацією 1/2 частини майна, що належить на праві власності ОСОБА_4 .
Вимоги та узагальненні доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 , посилалися на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просили скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження.
Сторона захисту наголошувала, що:
· апеляційний суд у вироку не зазначив рішення держави-агресора, її збройних формувань, які виконував ОСОБА_4 , а також не конкретизував які дії останнього були спрямовані на допомогу державі-агресору. Зауважувала, що в матеріалах провадження відсутні докази надання такої допомоги з боку ОСОБА_4 . Звертала увагу, що обвинувальний акт не містить, зокрема, прізвищ учасників АТО, яких, за версією обвинувачення, виявляв засуджений; 
· зміна прокурором обвинувачення ОСОБА_4 з ч. 7 ст. 111-1 на ст. 111-2 КК України не узгоджується з положеннями ст. 338 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_4 інкримінується інше самостійне кримінальне правопорушення;
· суд апеляційної інстанції у вироку не виклав показань свідків сторони захисту, які підтвердили відкриту демонстрацію ОСОБА_4 проукраїнської позиції в період окупації (яка виразилася, зокрема, у відкритих вітаннях словами: «Слава Україні!», пересуванні містом в українській формі тощо) і не надав оцінки кожному з доказів, зокрема наданим свідком ОСОБА_7 фото на підтвердження побиття ОСОБА_4 військовими рф; показання свідка сторони обвинувачення ОСОБА_8 , який також підтвердив публічне виказування ОСОБА_4 проукраїнської позиції, за що останній був підданий фізичній розправі з боку окупантів, однак суд виклав його показання неповно; викривив показання свідка ОСОБА_9 ;
· свідки сторони обвинувачення не були безпосередніми очевидцями інкримінованих ОСОБА_4 подій, надали показання із чужих слів. Разом з тим повідомлені ними фактичні дані про те, що ОСОБА_4 обіймав посаду начальника поліції, є неналежними доказами через відсутність пред`явленого обвинувачення в цій частині. 
· апеляційний суд не виконав вказівки Верховного Суду та порушив право ОСОБА_4 на захист.
· рішення цього суду не відповідає вимогам статей 22, 94, 370, 374, 420, 439 КПК України.
Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими їх обґрунтовано
Так, приписами статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, зокрема, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Частиною 2 ст. 420 КПК України визначено, що вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
Водночас положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована відповідна правова процедура.
Належний апеляційний перегляд забезпечує реалізацію права кожного на справедливий суд; перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції; виправлення помилок у застосуванні норм матеріального чи процесуального права; недопущення виконання незаконних і необґрунтованих судових рішень.
Частиною 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Проте, на мою думку, суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Так, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
З огляду на приписи статей 370, 374, 420 КПК України суд апеляційної інстанції має надати вмотивовані відповіді на всі доводи скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення. Водночас положення статей 420, 421 КПК України пов`язують скасування вироку суду першої інстанції з наявністю відповідних підстав, які мають бути відображені в апеляційній скарзі прокурора, потерпілого чи його представника.
Також Верховний Суд наголошував, що в ситуації, коли під час процедури перегляду наявні підстави для ретельної перевірки аргументів сторони обвинувачення про неправильну оцінку доказів та про невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи, така перевірка здійснюється з додержанням вимог ст. 404 КПК України і включає безпосереднє дослідження всіх фактичних даних, які переоцінюються та стосуються обставин, що належать до предмета доказування. Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду в ситуації, коли перед апеляційним судом ставиться питання про скасування виправдувального вироку і постановлення обвинувального вироку, висуває більш суворі вимоги, ніж у разі скасування чи зміни обвинувального вироку, оскільки в такому випадку висновок про винуватість чи невинуватість особи робить безпосередньо апеляційний суд, який у зв`язку із цим має забезпечити всі гарантії права на справедливий судовий розгляд. 
Разом з тим Верховний Суд, скасовуючи вирок апеляційного суду від 02 травня 2024 року, у своїй постанові від 27 листопада 2024 року дійшов висновку, що цей суд, приймаючи протилежне за своєю суттю рішення, безпідставно дослідив лише докази сторони обвинувачення, у той же час залишив поза увагою аргументи і докази сторони захисту, зокрема показання свідків ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ), а також письмові докази.
З урахуванням викладеного Суд вказував на необхідність у ході нового судового розгляду цього кримінального провадження суду апеляційної інстанції здійснити ретельну перевірку як доводів апеляційної скарги прокурора, так і аргументів сторони захисту, зокрема викладених у касаційних скаргах захисників та засудженого, і надати на них вичерпні відповіді. 
За наслідком судового розгляду апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував виправдувальний вирок суду першої інстанції, ухвалив обвинувальний вирок, але достатньо уваги на зазначені вище вказівки Верховного Суду не звернув. 
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що апеляційний суд у ході нового апеляційного розгляду безпосередньо допитав свідків сторони захисту ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , а також прослухав показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та письмові пояснення ОСОБА_24 , проте показання цих свідків не виклав і в порушення ст. 94 КПК України не оцінив їх у сукупності з іншими доказами з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Варто зауважити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що КПК України не передбачає обов`язку суду дослівно викладати у вироку показання свідків, потерпілих та обвинувачених, проте таке джерело доказів суди повинні відображати в тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з технічних записів судових засідань апеляційного суду, свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , а також ОСОБА_19 підтверджували, що ОСОБА_4 відкрито виказував проукраїнську позицію, зауважували, що останній пересувався містом в українській формі, постійно конфліктував з окупантами, через що неодноразово піддавався тортурам. Крім того, свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 та ОСОБА_7 , засвідчили також і факт побиття ОСОБА_4 окупантами. 
Варто зауважити, що сторона захисту в ході апеляційного розгляду та в поданих касаційних скаргах наголошувала, що свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні підтвердив невинуватість ОСОБА_4 , повідомляв суду, що він спілкувався та співпрацював з окупантами, проте обвинуваченого з ними не було. Цей свідок підтвердив факт катування ОСОБА_4 військовими окупаційної влади. У ході судового розгляду стверджував про тиск з боку працівників СБУ з метою надання ним неправдивих показань стосовно ОСОБА_4 . 
До того ж під час апеляційного розгляду і свідок сторони обвинувачення ОСОБА_8 з-поміж іншого повідомляв, що ОСОБА_4 прилюдно серед окупантів вітав його словами: «Слава Україні», та він відповідав: «Героям слава!», через що і він, і засуджений піддавалися фізичній розправі, а ОСОБА_4 обіцяв за це помститися окупантам. Зауважував, що засуджений не підтримував окупації та окупаційної влади в цілому. 
Крім того, технічними записами судових засідань підтверджується і те, що в ході апеляційного розгляду свідок ОСОБА_25 дійсно не вказував про зв`язки ОСОБА_4 з військовими рф та не повідомляв стосовно обіцянок останнього надати йому допомогу з окупаційною владою. Крім того, у ході судового розгляду свідок ОСОБА_9 не вказував, що бачив, як ОСОБА_4 у комендантську годину стріляв зі зброї в його будинок, про що сторона захисту зауважувала в поданих касаційних скаргах.
Поза увагою апеляційного суду залишилися й доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не був знайомий зі свідками ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , у той же час останні не змогли пояснити, за якими ознаками вони впізнали обвинуваченого, зважаючи на те, що відповідні слідчі дії на досудовому розслідуванні з ними не проводилися. Сторона захисту вказувала на непослідовність показань цих свідків. Наголошувала на відсутності в матеріалах справи відомостей про те, що свідок ОСОБА_26 (за свідченнями якого ОСОБА_4 надав інформацію про нього як учасника АТО окупантам держави-агресора) дійсно є учасником АТО.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на те, що до компетенції саме апеляційного суду належить обов`язок перевірити й оцінити правильність встановлених обставин місцевим судом, у свою чергу Суд є судом права, а не факту та на підставі вимог ст. 433 КПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів і встановлювати обставини у справі. 
Тож апеляційний суд, приймаючи протилежне за своєю суттю рішення, не виклав показань свідків сторони захисту, на підставі яких місцевий суд дійшов переконання про невинуватість ОСОБА_4 у вчиненні пособництва державі-агресору, не оцінив зазначених доказів і не мотивував свого рішення щодо наявності суперечностей у показаннях інших свідків, на чому окремо наполягала сторона захисту.
Разом з тим ст. 97 КПК України визначено, що показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. Показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.
Проте апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, зокрема на підставі показань свідків сторони обвинувачення, також не мотивував свого рішення в частині прийняття показань цих свідків, з урахуванням правил, передбачених ст. 97 КПК України.
Крім того, варто зауважити, що згідно з положеннями ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Водночас апеляційний суд, надаючи оцінку показанням свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_3 , ОСОБА_30 , які вказували, що ОСОБА_4 обіймав посаду поліцейського при окупаційній владі, не оцінив їх з точки зору належності, зважаючи на змінене прокурором обвинувачення з ч. 7 ст. 111-1 на ст. 111-2 КК України. 
Апеляційний суд також не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 стосовно подій, які відбувалися на початку березня 2022 року, на предмет їх належності, зважаючи, що ОСОБА_4 інкримінуються події, які сталися з третьої декади квітня по кінець червня 2022 року.
Крім того, апеляційний суд не відобразив у своєму рішенні та не надав оцінки доказам сторони захисту, на підставі яких місцевий суд дійшов висновку про необхідність ухвалення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_4 , зокрема:
- відповіді із Шевченківської селищної військової адміністрації Куп`янського району Харківської області від 30 березня 2023 року № 02-28/484, за змістом якої смт Шевченкове перебувало в тимчасовій окупації в період з 26 лютого по 08 вересня 2022 року. У зазначений період контроль органами державної влади в населених пунктах Шевченківської селищної територіальної громади не здійснювався;
- відповіді з ГУНП в Харківській області від 05 квітня 2023 року № 34аз/119/01/25-2023, за змістом якої ГУНП в Харківській області не здійснювало правоохоронної діяльності на території смт Шевченкове під час її тимчасової окупації;
- повідомленню Старшого слідчого відділення № 3 СВ Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області про початок досудового розслідування від 14 березня 2022 року за заявою ОСОБА_10 про пограбування належного їй магазину 28 лютого 2022 року військовослужбовцями рф, 
- фотографіям, наданих стороною захисту на підтвердження побиття ОСОБА_4 окупантами тощо.
Отже, відповіді апеляційного суду на доводи сторони захисту в цій частині є формальними та немотивованими, адже версія сторони захисту залишилася без належної уваги суду.
Крім того, апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_4 винуватим у вчиненні пособництва державі-агресору залишив без належної відповіді доводи сторони захисту про те, що доказами в цьому провадженні не підтверджується, що наявні у справі документи «Грамота», «Благодарность», «Трудовой договор…», «Выписку из приказа 27 июня 2022 г. № 231» були підписані безпосередньо представниками держави-агресора, фактично обмежившись посиланням на правомірність їх походження у кримінальному провадженні.
Крім цього, відповідно до положень статей 337, 338 КПК України під час судового розгляду прокурор може, зокрема, змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення. 
З метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. 
У разі отримання відомостей про можливе вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, щодо якого обвинувачення не висувалось і яке тісно зв`язане з первісним та їх окремий розгляд неможливий, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу має право звернутися до суду з вмотивованим клопотанням про розгляд додаткового обвинувачення в одному провадженні з первісним обвинуваченням (ч. 1 ст. 339 КПК України).
Разом з тим, апеляційний суд визнав ОСОБА_4 винуватим у тому, що він будучи громадянином України, перебуваючи на території тимчасово окупованого з 25 лютого 2022 року смт Шевченкове Куп`янського району Харківської області, маючи на меті завдати шкоди Україні, керуючись антидержавницькими мотивами, в умовах тимчасової окупації в період із третьої декади квітня по кінець червня 2022 року умисно вчиняв дії, спрямовані на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди інтересам своєї держави, здійснюючи пособництво державі-агресору шляхом підтримки рішень та дій останньої, її збройних формувань. Так, ОСОБА_4 співпрацював із представниками збройних формувань держави-агресора на території Шевченківської територіальної громади Куп`янського району Харківської області, добровільно надавав їм інформацію та допомагав виявляти учасників АТО, працівників правоохоронних органів, громадян України, які негативно налаштовані до представників окупаційних військ; на виконання незаконних вказівок представників збройних формувань держави-агресора допомагав облаштовувати незаконно зведені блокпости на території Шевченківської територіальної громади та вчиняв інші дії, які підривають національну безпеку України, становлять безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу України. Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, добровільно, реалізуючи мету завдання шкоди Україні шляхом виконання усних вказівок представників збройних формувань держави-агресора рф, керуючись антидержавницькими мотивами, у взаємодії з представниками російських окупаційних військ підтримував контакти з представниками збройних формувань держави-агресора, надавав їм інформацію стосовно місцевих мешканців смт Шевченкове і пропонував місцевим мешканцям посередницькі послуги у вирішенні питань з військовим керівництвом окупаційної влади на території цього населеного пункту.
Водночас сторона захисту наголошувала на тому, що прокурор у ході судового розгляду, порушуючи вимоги КПК України, змінив обвинувачення із ч. 7 ст. 111-1 на ст. 111-2 КК України, яке за своєю природою є самостійним кримінальним правопорушенням з іншою кваліфікацією. Проте вказані доводи сторони захисту також залишися поза увагою апеляційного суду, який не обґрунтував свого рішення в цій частині.
У ході апеляційного розгляду сторона захисту посилалася і на те, що суд не визначив конкретних діянь ОСОБА_4 , які становлять склад інкримінованого йому злочину, не вказав, які саме рішення останній виконував та які його дії були спрямовані на допомогу державі-агресору, не зазначив доказів, які підтверджують інкриміновані йому діяння.
Так, положення ст. 111-2 КК України встановлюють відповідальність за умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.
Як зазначено вище, за положеннями ст. 374 КПК України в разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
У той же час за сталою судовою практикою важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але й для дослідження в суді обставин вчиненого кримінального правопорушення та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Відштовхуючись від зазначеного розуміння формулювання обвинувачення, слідчий, прокурор, викладаючи цей блок інформації, мають виходити з кримінально-правової концепції розуміння складу злочину. Тобто наведені фактичні дані в сукупності повинні створювати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Наведені у вироку фактичні дані в сукупності повинні давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку із чим конкретність викладення фактичних обставин у кримінальному провадженні, а отже й обвинувачення особи, не повинні викликати сумнівів.
Закон не вимагає детального викладу обставин вчинення кримінального правопорушення, однак ті, які мають важливе значення і безпосередньо впливають на винуватість особи, повинні бути відображені у фактичних обставинах детально та конкретно, оскільки правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.
Тож, визнаючи особу винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, суд має чітко та конкретно (безальтернативно) визначити, які саме дії відповідно до кримінального закону України цій особі інкримінуються.
Так, апеляційний суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди інтересам своєї держави, у здійсненні пособництва державі-агресору шляхом підтримки рішень та дій держави-агресора, її збройних формувань, а саме:
- вчиняв умисні дії, спрямовані на допомогу ворогу і підтримку його збройних формувань;
- активно допомагав отримати та добровільно надавав представникам збройних формувань відомості про місце проживання учасників АТО та працівників правоохоронних органів, мешканців, які негативно налаштовані до останніх;
- співпрацював із представниками збройних формувань держави-агресора, добровільно надавав їм інформацію стосовно місцевих мешканців смт Шевченкове та допомагав представникам збройних формувань виявляти учасників АТО, працівників правоохоронних органів, громадян України, які негативно налаштовані до представників окупаційних військ;
- на виконання незаконних вказівок представників збройних формувань держави-агресора допомагав облаштовувати незаконно зведені блокпости;
- вчиняв інші дії, які підривають національну безпеку України, становлять безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу України;
- підтримував контакти з представниками збройних формувань держави-агресора;
- пропонував місцевим мешканцям посередницькі послуги у вирішенні питань з військовим керівництвом окупаційної влади на території смт Шевченкове.
У той же час мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації кримінального правопорушення полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак кримінального правопорушення, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, зокрема його частиною або пунктом, й у формулюванні висновку про їх відповідність. За суттю і змістом кваліфікація кримінальних правопорушень є встановленням на підставі доведеного кримінальними процесуальними засобами факту вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності та його наслідків, точної відповідності ознак вчиненого діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними кримінально-правовими нормами КК України. Склад кримінального правопорушення є системою необхідних і достатніх юридичних ознак, непідтвердження хоча б однієї з яких виключає кримінальну відповідальність особи через відсутність підстави для такої.
З огляду на викладене апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_4 винуватим у тому, що він «підтримував контакти з представниками збройних формувань держави-агресора» та у «вчиненні інших дій, які підривають національну безпеку України, становлять безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу України», на мою думку, допустився нечіткого й неконкретного викладення у вироку дій відповідно до статті КК України, у яких ОСОБА_4 визнаний винуватим, що в цілому ставить під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.
До того ж, апеляційним судом визнано ОСОБА_4 винуватим у тому, що він як допомагав виявляти, так і самостійно передавав представникам збройних формувань держави-агресора інформацію про учасників АТО, працівників правоохоронних органів та негативно налаштованих мешканців. Однак цей суд не зазначив, яку саме інформацію передав ОСОБА_4 військовим формуванням держави-агресора та якими доказами підтверджується безпосередньо факт її передачі, не конкретизував які саме дії вчинив ОСОБА_4 для реалізації такої допомоги.
Стверджуючи про винуватість ОСОБА_4 в тому, що на виконання незаконних вказівок представників збройних формувань держави-агресора він допомагав облаштовувати незаконно зведені блокпости, суд апеляційної інстанції не мотивував свого рішення і в цій частині, зокрема не зазначив, які конкретно вказівки/рішення збройних формувань виконував ОСОБА_4 , чим підтверджується їх наявність та які саме дії вчиняв обвинувачений для облаштування блокпостів.
Крім того, апеляційний суд, визнаючи ОСОБА_4 винуватим у пропонуванні місцевим мешканцям посередницьких послуг у вирішенні питань з військовим керівництвом окупаційної влади, не зазначив, як інкриміновані йому діяння в цій частині співвідносяться з диспозицією ст. 111-2 КК України «Пособництво державі-агресору».
Так, у своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як із тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Отже суд апеляційної інстанції, не виконав повною мірою вказівки, викладені Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2024 року, та як суд факту не перевірив належним чином версію та аргументи сторони захисту.
Тому, на моє переконання, касаційні скарги сторони захисту підлягали частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно було урахувати наведене, повно, всебічно та належним чином установити всі обставини, що мають істотне значення для застосування закону України про кримінальну відповідальність, і залежно від установлених обставин та досліджених доказів ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Суддя Касаційного кримінального 
суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1