ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року	справа № 380/25615/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії (79000, м. Львів, пл. Шашкевича, 1; код ЄДРПОУ 45813957) в якій просить:
"1. Прийняти до розгляду позовну заяву та відкрити провадження у справі; 
2. Звільнити від сплати судового збору через брак коштів; 
3. Розглядати справу за правилами загального провадження; 
4. Визнати протиправними рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України , що полягає у не наданні відповіді від 26.12.2025, Пі-Л-19/11.3-11/25, підписував ОСОБА_2 запитуваної в інформаційному запиті від 22.12.2025 № 2 ОСОБА_1 публічної інформації, не інформування запитувача щодо наявного чи відсутнього у Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України статусу розпорядника запитуваної інформації та не застосуванні при прийнятті рішення за розглядом цього інформаційного запиту положень пункту 3 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" за необхідності надання запитуваної інформації запитувачу; 
5. Визнати протиправними рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у відсутності у відповіді від 26.12.2025, Пі-Л-19/11.3-11/25, підписував ОСОБА_2 на інформаційний запит 22.12.2025 № 2 ОСОБА_1 інформації щодо номеру реєстрації у системі документообігу цього інформаційного запиту, що створює труднощі запитувачу інформації та необхідність повторного звернення для отримання цієї інформації та не наданні його запитуваної копії з вхідним номером реєстрації, про що позивач просила; 
6. Зобов`язати Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України надати запитувану ОСОБА_1 запитувану в інформаційному запиті від 22.12.2025 № 2 ОСОБА_1 публічну інформацію у повному обсязі та, в разі необхідності, для надання відповідачу запитуваної публічної інформації у повному обсязі, зобов`язати Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України при повторному розгляді цього інформаційного запиту від 22.12.2025 № 2 ОСОБА_1 застосувати норму закону, встановлену пунктом 3 статті 22 Закону України « Про доступ до публічної інформації»; 
7. Відшкодувати відповідачем Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України ОСОБА_1 завдану протиправним рішеннями та бездіяльністю моральну шкоду у величині 2.000.000,00 (два мільйони) грн; 
8. Відшкодувати відповідачем Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України Лутчин Л.М. усі витрати , пов`язані з поданням та розглядом судом цього адміністративного позову."
Ухвалою від 05.01.2026 (суддя Кисильова О.Й.) залишено позовну заяву без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня отримання даної ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Розпорядженням керівника апарату Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 року №7/р призначено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи № 380/25615/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи на підставі проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи (звільнення судді з посади) заява розподілена до провадження судді Сподарик Н.І.
Ухвалою суду від 02.02.2026 прийнято адміністративну справу №380/25615/25 до провадження та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у справі №380/25615/25 задоволено.
Відповідач позов не визнав, 18.02.2026 за вх.№12790 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити. 
Ухвалою суду від 19.02.2026 заяви ОСОБА_1 від 13.02.2026 за вх.№11875 та вх.№11877 про відвід судді Сподарик Н.І. в адміністративній справі №380/25615/25 визнано необґрунтованими. Справу передано для вирішенні питання про відвід судді відповідно до приписів ст. 31 КАС України.
Ухвалою суду від 20.02.2026 у задоволенні заяв ОСОБА_1 №1 та №2 від 13.02.2026 про відвід судді Сподарик Н.І. від розгляду справи №380/25615/25 відмовлено.
Ухвалою суду від 23.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 13.02.2026 за вх.№11873.
23.02.2026 за вх.№14191 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення позовної заяви в новій редакції. Просить долучити до матеріалів справи дану позовну заяву у новій редакції від 23.02.2026 з додатками та прийняти до розгляду, відкрити загальне позовне провадження або перейти до розгляду за правилами загального провадження.
У поданій позовній заяві у новій редакції, позивач просить суд:
- визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягають у не наданні відповіді від 26.12.2025, Пі-Л-19/11.3-11/23, підписувач ОСОБА_2 , виконавець Герц Р. запитуваної в пункті 2 інформаційного запиту №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 інформації, що стосується копії цього інформаційного запиту з вхідним номером реєстрації та зобов`язати надати копію інформаційного запиту №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 з вхідним номером реєстрації, про надання якої зазначити у відповіді, що надається Львівським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України за результатом повторного розгляду інформаційного запиту №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 ;
- визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у не належному оформленні, неповноті змісту відповіді від 26.12.2025 Пі-Л-19/11.3-11/23 та зобов`язати надати відповідь на інформаційний запит №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 з інформацією щодо вхідного номеру реєстрації інформаційного запиту №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 у системі документообігу Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України;
- визнати непослідовність начальника Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України І.Титло протиправною бездіяльністю, що полягає у необґрунтовано вибірковому дотримання Закону та не дотриманні при наданні відповіді від 26.12.2025 Пі-Л-19/11.3-11/23, підписувач ОСОБА_2 , виконавець Герц Р. на інформаційний запит №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 , норми закону, передбаченої пунктом 3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;
- визнати протиправним рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у відсутності у відповіді від 26.12.2025 Пі-Л-19/11.3-11/25, підписувач І. Титла на інформаційний запит №2 від 22.12.2025 ОСОБА_1 інформації щодо номеру реєстрації у системі документообігу цього інформаційного запиту, що створює труднощі та необхідність повторного звернення для отримання інформації про цей номер реєстрації;
- відшкодувати відповідачем Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України Лутчин Л.М. завдану протиправним рішеннями, діями та бездіяльністю моральну шкоду у величині 3 000 000,00 гривень;
- відшкодувати відповідачем Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України Лутчин Л.М. усі витрати, пов`язані з поданням та розглядом судом цього адміністративного позову – 2 300,00 гривень і з врахуванням витрат, що будуть ще затрачені.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 22.12.2025 звернулась з інформаційним запитом №2 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції. На вказаний запит отримано відповідь від 26.12.2025 ПІ-Л-19/11.3-11/25. Однак зазначена відповідь не містить публічної інформації, про яку запитувала позивач. Крім цього, позивач вважає, що зазначена відповідь є неналежно оформлена, оскільки не містить інформації щодо вхідного номеру реєстрації інформаційного запиту №2 від 22.12.2025, не містить інформації про право на оскарження вказаної відповіді. Також зазначила, що її не проінформовано про законність мотивів та підстав, чому з відповіддю не надано належно завірених запитуваних копій документів. Вважає, що відповідачем також протиправно не зазначено про свій статус розпорядника запитуваної інформації, про яку запитувано у вказаному запиті, не перескерував розпоряднику запитуваної інформації. Позивач зазначає, що запитувана у інформаційному запиті публічна інформація є надзвичайно важливою. Також, на переконання позивачки, відповідач не дотримався норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді запиту.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначила, що протиправною бездіяльністю щодо її прав відповідачем, яка полягає у ненаданні запитуваної інформації, не оформлення належної відповіді їй було завдано моральної шкоди, а тому, вважає, що відшкодування завданої моральної шкоди сприятиме забезпеченню від повторних порушень з боку відповідача та повторних страждань. На думку позивачки, свідома, систематична та системна бездіяльність органів державної влади є інструментом психологічного насильства, яке додатково підсилює та подвоює завдану їй протиправними діями та бездіяльністю органу державної влади моральну шкоду. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.
24.02.2026 за вх.№ 14613 від позивачки надійшло клопотання про долучення доказів.
Ухвалою суду від 26.02.2026 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди. Розгляд адміністративної справи вирішено здійснювати з урахуванням уточненої позовної заяви (від 23.02.2026 вх.№14191).
06.03.2026 за вх.№ 18454 від представника відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву. Звертає увагу суду, що відповідно до Постанови № 517 Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань – код ЄДРПОУ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – 43316386. Код ЄДРПОУ Івано Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України також 43316386. Таким чином, це одна юридична особа, яку відповідно до Постанови № 517 було перейменовано. Зважаючи на вищенаведене, Управлінням юстиції надано належну та повну відповідь на інформаційний запит позивача, а підстави надавати належно завірені документи на підтвердження інформації щодо правонаступника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - відсутні, оскільки правонаступництва у даних правовідносинах не було, а отже, і документів на підтвердження цього також. Вважає, що відповідачем надано ОСОБА_1 належну та повну відповідь на інформаційний запит, підстав надавати належно завірені документи на підтвердження інформації щодо правонаступника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – відсутні, оскільки правонаступництва у даних правовідносинах не було, а отже, і документів на підтвердження цього також.
Звертає увагу суду, що Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України на момент надходження інформаційного запиту № 2 від 22.12.2025 володіло запитуваною інформацією, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 № 517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції», якою Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, утворено також Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України як юридичну особу публічного права, про що у відповіді управління юстиції від 26.12.2025 №Пі-Л-19/11.3-11/23 було повідомлено позивача. Таким чином, управління юстиції, як розпорядник інформації в розумінні Закону№ 2939-VI, не мало законних підстав для перескерування оскаржуваного інформаційного запиту іншому органу - розпоряднику інформації, оскільки володіло запитуваною інформацією.
Крім цього зазначив, що копію інформаційного запиту від 22.12.2025 №2 із вхідним номером реєстрації ОСОБА_1 було надано особисто в приміщенні Львівського міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції України при отриманні листа Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.12.2025 № ПІ-Л-19/11.3-11/23. Отже, право позивача на доступ до інформації порушене не було. Також, зазначив, що позивачем не доведено факту заподіяння Львівським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України моральної шкоди чи причинного зв`язку між діями відповідача та завданою на думку позивача шкодою. Крім цього, звертає увагу суду, що у первинному позові містилася позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн, натомість, у позовній заяві в новій редакції позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 грн. Відтак, такі дії позивача також свідчать про зловживання процесуальними правами, оскільки збільшення розміру суми відшкодування є необґрунтоване і безпідставне, та спрямоване не на відновлення порушених прав, а з метою додаткового збагачення. Просить у задоволенні позову відмовити.
Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:
22.12.2025 ОСОБА_1 звернулась з інформаційним запитом №2 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просила надати інформацію, а саме (мовою оригіналу):
« 1. Хто, вказати назву установи, адресу, ЄДРПОУ є правонаступником Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Львівській області та надати належно завірені документи на підтвердження наданої інформації.
2. Прошу до відповіді долучити копію даного і/з №2 з вх.№ реєстрації та надати запитуване на руки».
За результатами розгляду зазначеного запиту, Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України листом №ПІ-Л-19/11.3-11/23 від 26.12.2025 повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 №517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, що знаходиться за адресою: вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський р-н, Івано-Франківська обл., 78018, ЄДРПОУ 43316386. 
Зазначено також, що Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України утворено як юридичну особу публічного права. Повноваження Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України поширюються на Львівську, Рівненську та Волинську область. Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України не являється правонаступником Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Вважаючи, що відповідачем не надано запитувану інформацію, а також порушено норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді справи, позивач звернулась з вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XІІ «Про інформацію» (далі Закон № 2657-XІІ), Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VІ) та іншими нормативно-правовими актами.
Частина 1 ст. 3 Закону № 2657-XІІ встановлює право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п. 1 ч. 1 ст. 3, п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VІ).
Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2939-VІ є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Статтею 13 Закону №2939-VI визначено вичерпний перелік суб`єктів, які належать до розпорядників публічної інформації.
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них; 5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради (ч.1 ст. 13 Закону №2939-VI).
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією) (ч.2 ст. 13 Закону №2939-VI).
На розпорядників інформації, визначених у п.п.2, 3, 4 ч.1 та в ч.2 цієї статті, вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації" поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.
Частиною 4 ст. 13 Закону №2939-VI визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
За змістом наведених норм можна виділити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.
Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
Одним із способів доступу до інформації відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону № 2939-VI є надання її за запитами на інформацію.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
На підставі ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Верховною Радою України було ратифіковано Конвенцію Ради Європи про доступ до офіційних документів, прийняту 18 червня 2009 року у м. Тромсе, яка набрала чинності для України 01 грудня 2020 року (далі Конвенція).
У статті 1 Конвенції під поняттям офіційні документи розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів.
У Законі України «Про ратифікацію Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів» зазначається, що відповідно до пункту 2 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що визначення поняття державні органи також включає юридичних осіб у тій мірі, в якій вони виконують державні функції або управляють державними коштами відповідно до національного законодавства.
Згідно зі статтею 2 Конвенції кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Згідно ч. ч. 3, 4, 5 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що розпорядник публічної інформації зобов`язаний її надати на запит особи, який відповідає вимогам Закону № 2939-VI. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо він не володіє інформацією, щодо якої зроблено запит. У такому випадку, розпорядник інформації, якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до відповідача із інформаційним запитом, в якому просила повідомити:
- хто, вказати назву установи, адресу, ЄДРПОУ є правонаступником Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Львівській області та надати належно завірені документи на підтвердження наданої інформації;
- долучити копію даного інформаційного запиту з вх.№ реєстрації та надати запитуване на руки.
Листом №ПІ-Л/19/11.3-11/23 від 26.12.2025, Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України повідомило позивачку, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України утворено як юридичну особу публічного права, повноваження Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції поширюються на Львівську, Рівненську та Волинську області. 
Також повідомлено, що Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України не являється правонаступником Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Щодо правонаступника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Згідно із частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів, орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Згідно з пунктом 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять:
у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;
у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;
у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;
у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;
у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Суд встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 №517«Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» (далі – Постанова №517) перейменовано та утворено нові міжрегіональні управління Міністерства юстиції та міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань, а також затверджено переліки адміністративно-територіальних одиниць, на які поширюються повноваження відповідних міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України.
Так, судом встановлено, що відповідно до Постанови № 517 Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань – код ЄДРПОУ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – 43316386.
Код ЄДРПОУ Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України також 43316386. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до Постанови № 517 було здійснено перейменування Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
Щодо доводів позивача про ненаданні роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення, суд зазначає таке.
За приписами п. 4 ч. 4. ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено порядок оскарження відмови.
Суд зазначає, що як встановлено під час розгляду справи, відповідачем не було відмовлено у задоволенні запиту на інформацію, а повідомлено інформацію, тому правомірно не зазначено порядок оскарження.
Окрім того, статтею 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначене право запитувача на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації.
При цьому, як свідчить наявність даної позовної заяви, ОСОБА_1 скористалася таким правом та звернулася до суду.
Суд зауважує, що незгода особи із наданою відповіддю на звернення загального змісту, яке не має відношення до прав і свобод особи у конкретизованих правовідносинах (або з якого неможливо встановити таке відношення), не є підставою для визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки такі вимоги не направлені на захист індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Підсумовуючи наведене та враховуючи аналіз змісту відповіді відповідача на інформаційний запит позивачки, суд дійшов висновку, що відповідачем надано повну, достовірну та обґрунтовану відповідь на питання поставлені у запиті, виходячи із наявної у нього інформації.
Щодо відсутності вхідного номеру інформаційного запиту та ненадання позивачці копії інформаційного запиту з вхідним номером реєстрації.
Відповідно до «Типової Інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну», що затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» (далі – Типова Інструкція) - особливості організації діловодства з документами, що містять інформацію з обмеженим доступом, діловодства за зверненнями громадян, запитами на публічну інформацію визначаються окремими нормативно-правовими актами, при цьому вимоги цієї Інструкції поширюються на зазначені види діловодства в частині загальних принципів роботи з документами та в тій частині, яка прямо не визначена окремими нормативно-правовими актами. 
Суд звертає увагу, що Закон № 2939-VI не визначає загальних правил щодо оформлення відповіді на запити на інформацію та не виокремлює обов`язкові реквізити таких документів. 
Натомість, містить вимоги лише щодо оформлення відмови в задоволенні запиту на інформацію та відстрочки в задоволенні запиту на інформацію. Згідно з пунктом 34 розділу ІІ Типової Інструкції - посилання у тексті документа на документ, на який дається відповідь або на виконання якого підготовлено цей документ, наводиться у такій послідовності: назва виду документа, найменування установи - автора документа, дата та реєстраційний індекс, короткий зміст документа.
Таким чином, інформація щодо вхідного номеру реєстрації інформаційного запиту не є обов`язковим реквізитом документа, а отже, відповідачем не порушено норм щодо оформлення документів.
Більше того, суд зазначає, що порушення формальних вимог, щодо оформлення відповідді суб`єкта владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Крім цього, судом встановлено, що копію інформаційного запиту від 22.12.2025 № 2 із вхідним номером реєстрації ОСОБА_1 було надано особисто в приміщенні Львівського міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції України при отриманні листа Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.12.2025 № ПІ-Л-19/11.3-11/23, що не заперечується сторонами.
Щодо порушення частини 3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» якою встановлено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником, то суд зазначає таке.
Як встановлено в ході розгляду справи, Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України на момент надходження Інформаційного запиту № 2 від 22.12.2025 володіло запитуваною інформацією, оскільки Постановою № 517, якою Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції перейменовано на Івано-Франківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, утворено також Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України як юридичну особи публічного права, про що у відповіді управління юстиції від 26.12.2025 № Пі-Л-19/11.3-11/23 було повідомлено ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідача, як розпорядник інформації в розумінні Закону № 2939-VI, не мав законних підстав для перескерування оскаржуваного інформаційного запиту іншому органу - розпоряднику інформації, оскільки володів запитуваною інформацією.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій, бездіяльності Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, які стосуються неналежного розгляду поданого ОСОБА_1 інформаційного запиту, порушень норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про відшкодування відповідачем ОСОБА_1 завданої протиправним рішеннями, діями та бездіяльністю моральної шкоди у величині 3 000 000,00 гривень.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Слід врахувати, що аналогічна правова позиція неодноразово висвітлювалась і в інших постановах Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 173/424/17(2-а/173/41/2017), від 27.02.2020 року у справі за № 813/731/18, а також від 24.03.2020 року у справі за № 818/607/17.
З наданого позивачем обґрунтування слідує, що остання пов`язує заподіяння їй моральної шкоди неправомірною бездіяльністю та діями відповідачів у цій справі, наслідки якої зумовили для неї нервові напруження, переживання тощо.
Верховний Суд у п. 51 постанови від 27.11.2019 (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Однак, у контексті правовідносин, які є спірними у цій справі, судом не встановлено порушень прав позивача діями/бездіяльністю відповідача, що унеможливлює стягнення з нього в користь позивача моральної шкоди.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють. В контексті зазначеного, суд звертає увагу на наступне.
Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 09.12.1994 № 18390/91), вказав, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що ст. 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд вказує, що відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Так, ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Таким чином, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем своїх прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. З необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.
Право на судовий захист, гарантоване Конституцією України, закріплене ст. 5 КАС України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішеннями чи діями суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "прав" має один і той же зміст.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Застосовуючи цей підхід в контексті обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити, оскільки під час судового розгляду не встановлено фактів порушення прав позивача, про які йдеться в позові.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд –

в и р і ш и в :
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна