К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року місто Київ

справа № 363/6787/24
апеляційне провадження № 22-ц/824/4485/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якимчука Михайла Миколайовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Баличевої М.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, в якому просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 127 318,19 грн.
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 02.04.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастром номером 3210945600:01:073:0091, який зареєстровано в реєстрі за №981 та посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу. На підставі вказаного договору ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку сплативши ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 117 000,00 грн.
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30.10.2024 року по справі №367/9485/21 залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18.07.2023 року у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 віл 02.04.2021 року, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
ОСОБА_1 , діючи через свого представника, приймав активну участь у справі №367/9485/21, а отже йому відомо про судове рішення, однак коштів сплачених за недійсним договором купівлі-продажу не повернув. Водночас, за період з 02.04.2021 по 23.02.2022 ОСОБА_1 користувався коштами у сумі 117 000 грн., а тому за вказаний період підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 10 318,19 грн.
Посилаючись на наведене, позивач просила позов задовольнити.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 127 318,19 грн. та судовий збір у розмірі 1 273,18 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Якимчук М.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року в частині стягнення суми інфляційний втрат за період з 02.04.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 10 318,19 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що правова підстава для повернення позивачці грошових коштів в наслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 від 02.04.2021 року, зареєстрованим в реєстрі за № 981 та посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шех К.Г., що був укладений між Позивачкою та Відповідачем, виникла з 30 жовтня 2024 року, з дати набрання рішення законної сили, тобто з дня ухвалення постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30.10.2024 року по справі № 367/9485/21. Позивачка, заявляючи позові вимоги, зазначила період розрахунку та стягнення інфляційних втрат з 02.04.2021 року по 23.02.2022 року, тобто до моменту виникнення у відповідача обов`язку повернення безпідставно набутих грошових коштів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Єрмак О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Якимчук М.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та її представник Єрмак О.В. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, тому, з урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 117 000,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10 318,19 грн.
Рішення суду в частині стягнення коштів у розмірі 117 000,00 грн. не оскаржується, тому не переглядається судом апеляційної інстанції в цій частині. 
Відтак, рішення суду переглядається лише в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 10 318,19 грн.
Судом встановлено, що 22.04.2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,0586 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за неї обумовлену цим договором грошову суму зазначену в п. 4 Договору. Кадастровий номер земельної ділянки 3210945600:01:073:0091, цільове призначення - присадибна ділянка (п. 1 Договору).
Відповідно до п. 4 Договору продаж земельної ділянки вчиняється за ціну 117 000,00 грн., які повністю сплачені продавцю покупцем перед підписанням цього договору. Своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, який відбувся у встановленому діючим законодавством порядку, і відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомості; на їх розсуд визначена в цьому договорі вартість земельної ділянки, є справедливою і відповідає її дійсній вартості.
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Шех К.Г. та зареєстровано в реєстрі за №981.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18.07.2023 року у справі №367/9485/21 визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 від 02 квітня 2021 року зареєстрованим в реєстрі за №981 та посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області та скасовано рішення про державну реєстрацію від 02.04.2021 р. індексний № рішення 57454355, та оформлений на його підставі запис про право власності №41323344 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Шех К.Г.
Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2023 року у справі №367/9485/21-ц скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18.07.2023 року та ухвалено по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г. про визнання права власності відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2024 року у справі №367/9485/21 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 05.12.2023 року та залишено в силі рішення Ірпінсього міського суду Київської області від 18.07.2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та запису про право власності на нерухоме майно.
Таким чином, на момент звернення позивача до суду договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 від 02.04.2021 року визнано недійсним, у встановленому законом порядку, а грошові кошти, сплачені позивачем за цим договором не повернуто.
Згідно розрахунку, наданого позивачем, індексу інфляції за період з 02.04.2021 року по 23.02.2022 року, сума інфляційних втрат становить 10 318,19 грн.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 зазначено: «п. 86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним".»
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню на її користь інфляційні втрати від простроченої суми за період з моменту укладення договору (02 квітня 2021 року) та до 23 лютого 2022 року, оскільки договір вважається недійсним з моменту його вчинення, а не з моменту ухвалення судом рішення про визнання його недійсним;
апеляційний суд вважає, що обов`язок відповідача з повернення позивачу грошових коштів виник з часу набрання судовим рішенням про визнання недійсним договору купівлі-продажу законної сили;
з урахуванням того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2021 року був правомірним до моменту визнання його судом недійсним, у ОСОБА_1 виник обов`язок з повернення коштів ОСОБА_2 з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним, тобто з 30 жовтня 2024 року (з дня ухвалення постанови Верховного Суду, якою рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 липня 2023 року залишено без змін).
Суд першої інстанції не урахував, що до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним); обов`язок з повернення коштів на підставі оспорюваного правочину виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат з моменту укладення договору, який визнаний недійсним за рішенням суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 02 квітня 2021 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 10 318,19 грн.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування судового рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат і відмову у задоволенні позову в цій частині, необхідно змінити розподіл судових витрат, зменшивши розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 до 1 145,86 грн.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 123,81 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якимчука Михайла Миколайовича - задовольнити.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.
Рішення суду в частині стягнення витрат по сплаті судового збору у розмірі змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 145,86 грн. витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 123,81 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Головуючий 

Судді: