П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/337/25
Провадження № 22-ц/4815/410/26
Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради 

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іващенко І.І. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2025 року, ухваленого в складі судді Панас О.В., дата складання повного тексту рішення 01 грудня 2025 року, у справі №569/337/25 

в с т а н о в и в :
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання дітей на території України та повернення їх за постійним місцем проживання.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Постійним місцем проживання дітей є Республіка Польща, діти мають громадянство Республіки Польща та з 2021 року по 01.10.2024 проживали на її території, де у них сформувався сталий спосіб життя, що включає навчання у шкільному та дошкільному закладах, а також відвідування гуртків. Разом з тим, 01.10.2024 мати дітей - ОСОБА_2 без законних підстав перемістила дітей на територію України, чим порушила їх звичне середовище проживання, що може негативно вплинути на їх емоційний стан, розвиток та підтримання стабільних відносин з батьком.
Просив суд визнати незаконним переміщення та подальше утримування ОСОБА_2 на території України дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язати ОСОБА_2 повернути дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Республіку Польща.
Якщо ОСОБА_2 відмовиться повертати дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Республіку Польща відібрати дітей і передати батьку ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дітей в АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 .
Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Республіку Польща за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 .
Стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання незаконним утримання дітей на території України та повернення їх за постійним місцем проживання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги доказів, які підтверджують постійне місце проживання малолітніх дітей у Республіці Польща. Окрім того, не враховано, що діти за згодою обох батьків, та з метою реалізації бажання родини переїхали проживати до Республіки Польща на постійно. Твердження суду, що діти відвідували навчальні заклади в 2021 році та в 2022 році лише декілька разів не відповідають дійсності, оскільки у судовому засіданні сторони підтвердили, відвідування були систематичні. Вважає, що наявність у дітей громадянства України та зареєстрованого місця проживання разом з матір`ю в Україні не може бути аргументом задля неповернення дітей до держави її постійного проживання. Судом не враховано, що позивач має стабільний дохід та можливість створити належні умови для навчання, розвитку дітей. Утримання дітей одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує права іншого з батьків. При розгляді справи було порушено норми процесуального права та долучено докази з пропуском процесуального строку, а також розглянуто клопотання після закриття підготовчого засідання у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 01.02.2014 Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області, актовий запис № 85.
У подружжя у місті Рівне народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно актового запису № 539, зареєстрованого Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 146 від 18.01.2018 р.н., зареєстрований Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх малолітні діти є громадянами України.
Також, позивач у 2023 році набув громадянство Республіки Польща, проживає у Польщі з 2020 року у АДРЕСА_1 . Також за його заявою, малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з моменту надання громадянства Польщі батькові було надане громадянство Польщі і дітям згідно поданої позивачем заяви 20.11.2023 року.
23.04.2024 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримали паспорт громадянина Республіки Польща. 
Рішенням Рівненського міського суду від 29.05.2025 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (справа № 569/23985/24).
З 08.03.2021 року до 31.08.2021 року ОСОБА_6 відвідував дошкільний підрозділ b «Віеdronki» при Початковій школі №40 ім. Любельскєго Ліпца 1980 року в м. Любліні, а з 01.09.2021 року до 07.10.2024 року був учнем Початкової школи № 51 імені Йоанна Павла II в м. Любліні та був переведений до 4 класу. З 27.10.2021 року тренувався у клубі футболу учнівського спортивного клубу «Widok» Любліні. 
ОСОБА_7 відвідував Дитячий садок № 63 в м. Любліні в період від 01.09.2021 року до 27.09.2024 року. Був гравцем Учнівського спортивного клубу «Widok» ОСОБА_5 та тренувався у клубі футбол з 02.09.2022 року.
Крім того, ОСОБА_7 відвідував ЗДО № 29 у м. Рівному Україна з 23.09.2021 року, а з 14.08.2023 дитина не відвідувала дошкільний заклад.
Місцем проживання позивача та його дітей, в період перебування їх у Польщі, була орендована квартира згідно договорів оренди, останній з яких укладений 01.09.2025.
Згідно інформації Державної прикордонної служби України від 15.01.2025 року встановлено, що у період з 28.02.2021 року по 29.09.2024 року ОСОБА_3 перебував у Республіці Польща сумарно - 3 роки 1 місяць 25 днів. В період з 18.06.2021 року по 29.09.2024 року ОСОБА_4 перебував у Республіці Польща - 2 роки 2 місяць 4 дня. 
Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб від 95.10.2024 № 26454, виданою ДЦТ та ЗНАП РМР та витягами з реєстрів територіальних громад, підтверджується, що ОСОБА_2 та малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , від дня народження, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4 , яка належить сторонам на праві приватної власності.
Згідно довідок від 08.01.2025, виданих Рівненським ліцеєм № 9 Поліщук Герман навчається у Рівненському ліцеї № 9 Рівненської міської ради в 4-Б класі, а ОСОБА_7 навчається у Рівненському ліцеї № 9 Рівненської міської ради в 1-Б класі. Крім того, діти займається в футбольній академії «ІМПУЛЬС» м. Рівне . 
У період з квітня 2022 року по квітень 2024 року неповнолітнім дітям надавалася медична допомога у м. Рівному.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року N 3303-IV.
Ця Конвенція для України набрала чинності 01 вересня 2006 року.
Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Гаазька конвенція 1980 року (далі Гаазька конвенція) захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.
Згідно із ст.1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.
Відповідно до ч.1 ст.3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.
За змістом ч.2 ст.3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Відмова враховувати заперечення проти повернення дитини підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції.
Відповідно до ч.1 ст.12 Гаазької конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Згідно із ч.2 ст.12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
За змістом ст.13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.
Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:
-по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);
-по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);
-по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.
Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, провадження № 61-12883св22).
Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Верховний Суд у постановах від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22 зазначав, що звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі
В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове - знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Це може бути застосовано в тих випадках, коли батьки уклали угоду про тимчасове перебування дитини в іншій державі. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини (пункт 13.85 Practical Hand book on the Operation of the 1996 Hague Child Protection Convention).
Європейський суд з прав людини у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.
Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Існування жодної виняткової обставини, на яку вказує зазначений Принцип 6 Декларації прав дитини, судом не встановлено.
За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2024 року російська федерація розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває по цей день.
Убачається, що постійним місцем проживання малолітніх дітей від народження, є місто Рівне Україна, де вони проживали разом із батьками та відвідували садок.
У жовтні 2020 році позивач переїхав до Республіки Польща. З 2021 року позивач та його дружина постійно перетинали кордон між Польщею та Україною разом із дітьми, маючи на те нотаріально посвідчені згоди один одного. Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України ОСОБА_2 з дітьми, тимчасово на три місяці, виїхала до Республіки Польща, а позивач залишався проживати в Україні до січня 2023 року. Дану обставину сторони не заперечують.
Згідно інформації Державної прикордонної служби України від 15.01.2025 року убачається, що у період з 28.02.2021 року по 29.09.2024 року, малолітні діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 разом із матір`ю, а до лютого 2022 року разом з батьком, систематично (один раз на місяць або раз на два місяці) за взаємною згодою батьків, перетинали кордон, останній раз разом з матір`ю перетнули кордон Польщі з Україною на в`їзд до України – 29.09.2024. 
Отже, ні батько, ні його малолітні діти, постійно в Польщі не проживали, їх перебування зводилось до проживання в державі протягом певного періоду, необхідного для отримання громадянства.
ОСОБА_1 не надав суду доказів на спростування зазначених обставин. 
Наведені обставини дають підстави для висновку, що станом на вересень 2024 року у двох неповнолітніх дітей не було постійного місця проживання в Польщі, їх періодичне перебування в Польщі не є визначенням постійного місця проживання, оскільки відбувалося лише протягом обмеженого часу. 
З огляду на вищевказані обставини, за яких діти періодично залишались проживати з батьком, суд не вбачає достатніх і обґрунтованих підстав вважати, що Республіка Польща була постійним місцем проживання малолітніх дітей та після переїзду до цієї держави вони прижилися у середовищі, яке їх оточувало. 
Систематична зміна місця проживання дітей не створила для них стабільного середовища. 
Доказів того, що діти вважали своє місце проживання у Республіці Польща постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини і що сім`я у 2021 році переїхала на постійне місце проживання,  суду не надано.
Також позивач не надав доказів того, чи мають діти в Польщі друзів, з ким, окрім нього та оточення дитсадка, школи спілкувалися, проводили дозвілля.
Самі по собі факти проживання дітей з батьком у певний проміжок часу та відвідування дитячого садка/школи чи гуртків у чужій для них країні, яка має відмінну культуру, звичаї, мову, у тому числі манеру спілкування, не спроможне свідчити, що за цих двох чинників діти соціалізувались у новому для них середовищі і це є їх постійним місцем проживання, яке б для них було комфортним і вони не хотіли його залишати. 
Разом з тим, убачається, що за місцем проживання в Україні для них створені належні матеріально-побутові умови, діти забезпечені усім необхідним для їх розвитку і навчання, в родині панують дружні відносини та довіра, вони відвідують школу, різноманітні гуртки, спілкується рідною українською мовою.
Тобто, саме в Україні діти мають сталі сімейні та соціальні зв`язки, саме тут у них почав формуватись загальний світогляд, прив`язаність до певного оточення, друзів, звичного для них укладу.
На час розгляду справи в суді, після повернення дітей з Польщі, минуло більше року, старшому сину виповнилося 11 років, а меншому 8 років, проте ознак того, що вони бажають повернутися до Польщі і проживати разом з батьком, не виявляють.
Належні та достатні докази незаконного переміщення та утримання ОСОБА_2 малолітніх дітей на території України в матеріалах справи відсутні.
А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у зв`язку із цим відсутні жодні правові підстави для повернення дітей до Республіки Польща за правилами Гаазької конвенції 1980 року, оскільки звичайним місцем їх проживання була і є Україна, а перебуваючи у Республіці Польща, діти не набули нового звичайного для себе та постійного місця проживання у цій країні.
Введення в Україні воєнного стану у жодному разі не свідчить про автоматичне застосування положень Гаазької конвенції і наявності підстав для повернення дитини до країни, яка не є постійним (звичайним) місцем проживання дитини.
Крім того, не заперечуючи батьківських прав стосовно дітей, суд правильно вказав, що відповідні права батька не можуть превалювати над правами і законними інтересами самої дитини, оскільки примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки у випадку повернення їх до країни, яка не є їх постійним місцем проживання, існуватиме серйозний ризик заподіяння психічної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іващенко І.І.  залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 16.04. 2026 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.