Провадження № 2/679/50/2026
Справа № 679/178/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне) 

27 березня 2026 року місто Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:
головуючого судді Грибанової Л.О.,
за участю:
секретаря судового засідання Рябуха О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Нетішинського міського суду, цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, –

встановив:

04 лютого 2025 року до Нетішинського міського суду надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя (а.с.2-8).
В обґрунтування позовних вимог представником позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. зазначено:
01 серпня 2013 року у Відділі ДРАЦС РС Нетішинського МУЮ у Хмельницькій області сторони у справі уклали шлюб, про що свідчить актовий запис №125, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища,
після укладення шлюбу, впродовж п`яти років, подружжя, проживаючи по АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, плануючи у майбутньому придбати власне житло для проживання сім`ї, привернувши свою увагу до будівництва нового будинку по АДРЕСА_2 у 2015 році, та, в подальшому, обравши із запропонованих варіантів квартиру на другому поверсі,
20 жовтня 2015 року, в інтересах сім`ї, між відповідачем ОСОБА_2 та ЖБК «Набережна 7» укладено Договір №24 від 20 жовтня 2015 року про сплату пайових внесків, за яким кооператив зобов`язується організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 та передати у власність одну квартиру (об`єкт) члену ЖБК, який повністю сплатив пайовий внесок
таким чином, після реєстрації шлюбу, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , як сім`я, мали намір придбати квартиру, що убачається із Договору №24 від 20 жовтня 2015 року про сплату пайових внесків, відповідно до якого придбані майнові права на квартиру, на які поширюється презумпція спільного права власності подружжя, з характеристикою об`єкта, зазначеною у п.1.7: адреса: квартира АДРЕСА_3 (загальна площа, згідно проекту, 46,74 м2, загальна сума пайового внеску 359898 гривень),
крім цього, до Договору №24 від 20 жовтня 2015 року про сплату пайових внесків було укладено Додаток 1, у якому визначалось внесення пайових внесків, а саме, 23 жовтня 2015 року в сумі 108000 гривень, 23 листопада 2015 року у сумі 90000 гривень, 23 грудня 2015 року у сумі 90000 гривень, 23 січня 2016 року у сумі 71898 гривень,
таким чином відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу була внесена сума спільних сумісних грошових коштів на придбання квартири у розмірі 359898 гривень, у зв`язку з чим, 21 липня 2016 року було оформлено право власності на квартиру, отже, придбана квартира – є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,
у 2017 році подружжя, здійснивши ремонт у придбаній квартирі та облаштувавши житло необхідною побутовою технікою (посудомийку вартістю 9499 гривень, холодильником вартістю 13199 гривень, вбудованою поверхнею вартістю 9199 гривень, кавоваркою вартістю 1199 гривень, тостером вартістю 999 гривень, посудом (набір) вартістю 2399 гривень, вбудованою духовкою вартістю 4711 гривень), переселилися у нову квартиру,
у 2018 році позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 – розлучилися, при цьому, відповідач ОСОБА_2 , виїхавши за кордон та будучи обізнаним, що позивач ОСОБА_1 і надалі проживає у зазначеній квартирі та сплачує комунальні послуги, не заперечував, що спірна квартира – є спільною сумісною власністю, маючи надію примиритися та знову проживати разом,
при цьому, спочатку позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 домовились, що спірну квартиру вони в подальшому будуть продавати, розділивши порівну отримані внаслідок купівлі/продажу грошові кошти, однак згодом відповідач ОСОБА_2 запропонував сплатити позивачу ОСОБА_1 вартість належної тій частки квартири через деякий час, заробивши гроші самотужки,
однак, у січні 2023 року позивач ОСОБА_1 , на пропозицію вирішення питання щодо квартири, зрозуміла, що відповідач ОСОБА_2 не налаштований у добровільному порядку вирішувати спірне питання, що і слугувало підставою для звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя, а саме, квартири АДРЕСА_3 , оскільки, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік, не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, так як воно вважається таким, що належить подружжю, я, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності майна до спільної сумісної власності,
згідно положень ст.71 СК України – майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, і якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом,
відповідно до ст.60 ч.1 СК України, – майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), про що наголошено у постанові ВС від 30 жовтня 2023 року у справі №344/16831/20 (провадження №61-11614св23), де також зазначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, і у разі, коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому, частки чоловіка та дружини у майні є рівними,
тож, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, викладеної у ст.60 СК України, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування, і зазначений правовий висновок викладено у постановах ВС від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц,
об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 ч.1 СК України),
положеннями ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом,
дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України), і право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, при цьому, оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має,
згідно правового висновку, викладеному у постанові ВС від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61 -13422св 19) – факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, і таке майно є спільною сумісною власністю подружжя,
ст.69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, і дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою,
згідно зі ст.70 СК України – у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором,
крім того, відповідно до ст.372 ч.2 ЦК України, – у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України),
згідно з ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду,
за приписами ст.372 ч.3 ЦК України – у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється,
у зв`язку з чим, підсумовуючи вищевказане, виникла необхідність виділити у власність позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 – по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3 , кожному, оскільки, остання – є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як придбана у період шлюбу.

10 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 10 лютого 2025 року (а.с.48), – відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання.
06 червня 2025 року у цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 06 червня 2025 року (а.с.61), підготовче провадження закрито з призначенням справи до судового розгляду по суті.
03 березня 2026 року у цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 03 березня 2026 року, – визначено порядок розгляду справи, згідно положень ст.ст. 280-282 ЦПК України, та постановлено судове рішення про заочний розгляд зазначеної справи.

Позивач ОСОБА_1 та представник останньої – адвокат Котюк Т.А., будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час та місце проведення розгляду справи, до суду – не з`явилися, надавши відповідні клопотання (вх. №5606/25 від 24 вересня 2025 року, №6349/25 від 22 жовтня 2025 року, №6877/25 від 11 листопада 2025 року (а.с.73,85,87-88), щодо можливості проведення розгляду цивільного провадження за їх відсутності, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі та наполягаючи на задоволенні останніх.
Відповідач ОСОБА_2 у строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 10 лютого 2025 року, – відзив на позовну заяву не подав, та, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час та місце проведення судового розгляду, – в судове засідання не з`явився, причини неявки – суду не повідомив, будь-яких клопотань щодо розгляду цивільного провадження – до суду не скерував.
У відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України, що визначають фіксування судового засідання технічними засобами, – фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється, оскільки, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У судовому засіданні встановлено:
згідно копії Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого, Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 27 листопада 2018 року (а.с.13) – 27 листопада 2018 року шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_3 (позивачем ОСОБА_1 ) – розірвано, про що 27 листопада 2018 року у Нетішинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області складено відповідний актовий запис за №48 від 27 листопада 2018 року,
відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00048310237 від 05 грудня 2024 року (а.с.12) – ОСОБА_4 (позивач ОСОБА_1 ) після укладання 01 серпня 2013 року шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , стала іменуватися прізвищем « ОСОБА_5 », про що свідчить відповідний актовий запис №125 від 01 серпня 2013 року,
за змістом копії договору про сплату пайових внесків у Обслуговуючий кооператив ЖБК «Набережна 7» №24 від 20 жовтня 2015 року між ЖБК «Набережна 7» та відповідачем ОСОБА_2 , а також, копії Додатку №1 до договору №24 від 20 жовтня 2015 року (а.с.18-25,26-27) вбачається, що житлово-будівельний кооператив «Набережна 7» зобов`язується організувати будівництво житлового дев`ятиповерхового будинку по АДРЕСА_2 та передати у власність одну квартиру (об`єкт) члену ЖБК, який повністю сплатив пайовий внесок за обумовленим у Додатку №1 графіком,
із копії акту прийому-передачі об`єкта нерухомого майна (до Договору №24 від 20 жовтня 2015 року про сплату пайових внесків у Обслуговуючий кооператив ЖБК «Набережна 7» від 18 липня 2016 року (а.с.28) вбачається, що, у зв`язку з виконанням сторонами належним чином та в повному обсязі умов договору про сплату пайових внесків у Обслуговуючий кооператив ЖБК «Набережна 7» №24 від 20 жовтня 2015 року, ЖБК «Набережна 7» передав, а член ЖБК – відповідач ОСОБА_2 прийняв об`єкт нерухомого майна – квартиру АДРЕСА_3 ,
із копії Технічного паспорту КП НМР «БТІ» (а.с.29-34) вбачаються технічні характеристики квартири АДРЕСА_3 , зокрема, розташування квартири – ІІ поверх ІХ поверхового будинку, загальна площа квартири – 49,5 кв.м, кількість кімнат – 1 (кімната житловою площею 16,1 кв.м),
відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №400646809 від 24 жовтня 2024 року (а.с.17) – право власності за об`єктом нерухомого майна – квартирою АДРЕСА_3 , зареєстроване 21 липня 2016 року за ОСОБА_2 , у розмірі частки 1/1, на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, виданого ЖБК «Набережна 7» та договору №24 від 20 жовтня 2015 року,
відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20241024-0008635307 від 24 жовтня 2024 року (а.с.14-16) – оціночна вартість житлової нерухомості у вигляді квартири в багатоповерховій житловій будівлі, а саме, квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 49,50 кв.м, складає 1484160 гривень 55 копійок,
згідно копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) 26 грудня 2020 року (а.с.82) – 26 грудня 2020 року ОСОБА_3 (позивач ОСОБА_1 ) та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, про що свідчить відповідний актовий запис №152 від 26 грудня 2020 року, і, після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 стала іменуватися прізвищем « ОСОБА_7 ».

Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси – у спосіб, визначений законом, дотримуючись завдань та основних засад цивільного судочинства, якими є – справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і судовий захист – є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників судового процесу.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України), що, окрім того, закріплено у ст.16 ЦК України, за приписами якої – кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тож, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених ЦПК України випадках, і учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору – на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).
Разом з тим, згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, і обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Водночас, суд вирішуючи справи, застосовує при розгляді проваджень – Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і Протоколи до останньої, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, а також, практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ (ст.10 ч.4 ЦПК України), оскільки, згідно із ст.9 Конституції України, – Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція), підлягає застосуванню в Україні, як частина національного законодавства, що повністю узгоджується з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, за якими – суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах ВС (ст.263 ч.4 ЦПК України).
Правом власності – є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.ст.316-319 ЦК України).
Згідно ст.41 Конституції України – кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, і право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

За приписами ст.355 ЦК України – майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), зокрема, на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності, що виникає з підстав, не заборонених законом.
За правилами ст.370 ЦК України – співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом, і, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, і, відповідно, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.
У відповідності до положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року – кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, і органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За загальним правилом – майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), тобто, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).
Однак, відповідно до ст.57 СК України, – особистою приватною власності дружини, чоловіка є: … ч.1 п.2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності унормовано ст.63 СК України, приписами якої встановлено, що – дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ст.65 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, і розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України).
Водночас, подружжя має право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.69 СК України).
Згідно ст.70 СК України – у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачено ст.71 СК України, за змістом якої – майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч.1), …, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4), і присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.5).
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, що, як наслідок, означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки, майно вважається таким, що належить подружжю.
При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя – не спростовує презумпцію належності майна до спільної сумісної власності подружжя, яка є непохитною і може бути спростована лише за умови доведеності та підтвердження належним чином зацікавленою особою, тобто, одним із подружжя, що майно придбане у шлюбі, але за особисті кошти.
Оскільки, саме конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і, разом із тим, враховуючи, що зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку, – тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тож, із аналізу норм, що регулюють виникнення та припинення права спільної сумісної власності, можна зробити висновок, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого, і, відповідно, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про що наголошено у правовому висновку, викладеному у постанові ВС від 03 квітня 2024 року (справа №210/2492/19).
Як убачається з матеріалів цивільного провадження та доведено дослідженими у судовому засіданні доказами – квартира АДРЕСА_3 – придбана подружжям, а саме, позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу, що вбачається із копії договору про сплату пайових внесків у Обслуговуючий кооператив ЖБК «Набережна 7» №24 від 20 жовтня 2015 року між ЖБК «Набережна 7» та відповідачем ОСОБА_2 , копії Додатку №1 до договору №24 від 20 жовтня 2015 року та копії акту прийому-передачі об`єкта нерухомого майна від 18 липня 2016 року, а також, підтверджується реєстрацією шлюбних відносин між сторонами у справі в період часу з 01 серпня 2013 року до 27 листопада 2018 року, про що свідчать витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00048310237 від 05 грудня 2024 року (актовий запис №125 від 01 серпня 2013 року) та копія Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (актовий запис за №48 від 27 листопада 2018 року), що, відповідно, надає підстави зробити висновок, що остання – є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке, за приписами діючого законодавства, презюмується, і, на поділ якої подружжя має право, враховуючи, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, суд, дослідивши надані в судове засідання матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, а також, беручи до уваги позицію учасників судового процесу, викладену, як у судовому засіданні, так і у скерованих до суду документах, водночас, враховуючи позицію Європейського суду з прав людини – в аспекті оцінки аргументів учасників справи, сформовану у рішеннях ЄСПЛ, а саме: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів – мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, і, хоча ст.6 п.1 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, – міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, в залежності від характеру рішення, і питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», №4909/04, §58, рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», №303-А, §29), і, відповідно, оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, і на які кожна сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи, базуючись на засадах верховенства права, ухвалюючи судове рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим, приходить до висновку, що позов представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, – підлягає задоволенню, оскільки, за загальним правилом – майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), тобто, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і в судовому засіданні встановлено придбання спірної квартири саме за час перебування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у шлюбі, при цьому, доказів протилежного – до суду не надано.
Не виключає наявність режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане за час шлюбу майно, в даному випадку, квартири АДРЕСА_3 , – і інформація щодо здійснення 21 липня 2016 року реєстрації права власності стосовно об`єкта нерухомого майна – квартири АДРЕСА_3 за відповідачем ОСОБА_2 , у розмірі частки 1/1, на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, виданого ЖБК «Набережна 7» та договору №24 від 20 жовтня 2015 року, оскільки, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя – не спростовує презумпцію належності майна до спільної сумісної власності подружжя, яка є непохитною і може бути спростована лише за умови доведеності та підтвердження належним чином зацікавленою особою.
Тож, на переконання суду, позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Котюк Т.А. до ОСОБА_2 , – про поділ майна подружжя, – суд вважає обґрунтованими, вмотивованими та переконливими, які, за вказаних обставин, підлягають судовому захисту.
Водночас, суд вважає необхідним наголосити, що за визначених у рішенні обставин встановлення належності майна, в даному випадку, квартири АДРЕСА_3 подружжю на праві спільної сумісної власності, про що йдеться у позовній заяві представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Т.А. до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, – не пов`язане з ухваленням рішення суду, оскільки, таке право виникає в силу закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення.
Крім того, суд вважає за необхідне, ухвалюючи остаточне рішення за справою, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, з урахуванням положень ЦПК України та задоволенням позовної заяви, а саме, ст.ст.133, 141-142 ЦПК України, відповідно до яких – судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України), при цьому, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача (ст.141 ЦПК України), в тому числі, – і з огляду на конкретні обставини справи за результатами розгляду, враховуючи принцип співмірності, пов`язаний зі складністю провадження та наданих адвокатом послуг, – стягнувши з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 :
– судовий збір, що становить суму у розмірі 7420 гривень 80 копійок, сплачений позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом, згідно платіжної інструкції на переказ готівки №5 від 05 листопада 2024 року (а.с.1),
– витрати на професійну правничу допомогу, що становлять суму у розмірі 10000 гривень, відповідно до договору про надання правничої допомоги від 04 жовтня 2024 року та акту наданих послуг від 11 червня 2025 року з детальним описом та відповідною квитанцією до платіжної інструкції №1.396084367.1 від 11 листопада 2025 року (а.с.89,94,95),
оскільки, суд прийшов до переконання щодо задоволення позову, визначені суми підтверджуються наданими до суду документами, знайшли своє відтворення у матеріалах цивільного провадження і, на переконання суду, будуть достатніми і справедливими у даному випадку, так як є – співмірними із: складністю справи та виконаними/наданими адвокатом роботами/послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання/надання відповідних робіт/послуг, обсягом виконаних/наданих адвокатом робіт/послуг, ціною позову та значенням справи для учасника провадження, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони, а також, публічним інтересом до справи з боку суспільства.
На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.368-372 ЦК України, керуючись ст.ст. 12-13, 76-81, 158, 263-265, 268, 273, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд –

ухвалив:

Позов представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Котюк Тетяни Анатоліївни до ОСОБА_2 – про поділ майна подружжя, – задовольнити повністю.
Право спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , – припинити.
В порядку поділу майна подружжя – визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
В порядку поділу майна подружжя – визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , за відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 :
– судовий збір в розмірі 7420 (сім тисяч чотириста двадцять) гривень 80 копійок,
– витрати, пов`язані з розглядом справи, сплачені на професійну правничу допомогу, у сумі 10000 (десять тисяч) гривень,
а всього, – суму у розмірі 17420 (сімнадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте Нетішинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України: НОМЕР_5 , дата видачі – 09 лютого 2021 року, орган, що видав, – 6812, зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_4 .
Представник позивача ОСОБА_1 : адвокат Котюк Тетяна Анатоліївна, РНОКПП НОМЕР_6 , адреса для листування – 30100, місто Нетішин Шепетівського району Хмельницької області, проспект Незалежності, 3/133.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України: серія НОМЕР_7 , виданий Нетішинським МВ УМВС України у Хмельницькій області 10 квітня 2001 року, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено: 27 березня 2026 року.

Суддя: