Справа № 214/10331/25
2/214/709/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
20 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді – Євтушенка О.І.,
за участю:
секретаря судового засідання – Улятовської М.О.,
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу №214/10331/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, поданою 20.10.2025 через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», у якій просить суд: стягнути з ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» на його користь заборгованість із заробітної плати за період з 01.12.2024 по 30.04.2025 у розмірі 186 344,78 грн.; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2025 по 20.10.2025 у розмірі 221 765,69 грн.; зобов`язати ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» здійснити сплату єдиного внеску на заробітну плату ОСОБА_1 за період з січня по квітень 2025 року відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на відповідні бюджетні рахунки; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. 
На виконання вимог ч.1 ст.177 ЦПК України позивачем до позовної заяви додано докази надсилання копії позовної заяви з доданими до неї документами відповідачеві в електронній формі через підсистему ЄСІТС «Електронний суд».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначає, що перебував у трудових відносинах з ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» у період з 27.12.2022 до 30.04.2025 на посаді юрисконсульта та був звільнений на підставі п.5 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням за згодою працівника. Однак відповідачем не проведено повний розрахунок при його звільненні, у зв`язку з чим утворилась заборгованість із заробітної плати за період з 01.12.2024 до 30.04.2025 у розмірі 186 344,78 грн., що підтверджується довідкою ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» за №26 про заборгованість із заробітної плати. У зв`язку з невиплатою належних сум у день звільнення позивач також просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.05.2025 по 20.10.2025 у розмірі 221 765,69 грн. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не здійснено сплату єдиного соціального внеску за період з січня по квітень 2025 року, що впливає на його страховий стаж, у зв`язку з чим просить зобов`язати відповідача здійснити відповідні нарахування та сплату.
23.10.2025 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від представника відповідача – Кошелєва О.М., надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог частково, зазначивши, що позивач ОСОБА_1 дійсно перебував з ним у трудових відносинах та був звільнений 30.04.2025, а також представник визнає наявність заборгованості із заробітної плати у розмірі 186 344,78 грн, яка була нарахована, однак не виплачена. Водночас представник відповідача зазначав, що невиплата вказаної заборгованості зумовлена дією обставин непереборної сили. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилався на положення ст.617 ЦК України, норми Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких військова агресія Російської Федерації проти України та запровадження воєнного стану є форс-мажорними обставинами, що мають надзвичайний та невідворотний характер і можуть об`єктивно унеможливлювати належне виконання зобов`язань. За доводами представника відповідача, у зв`язку з воєнними діями істотно ускладнились умови здійснення господарської діяльності підприємства, зокрема внаслідок порушення логістичних зв`язків, зростання інфляційних процесів, підвищення витрат та перебоїв в енергопостачанні, що призвело до зниження його фінансової спроможності та унеможливило своєчасну виплату заробітної плати. При цьому представник відповідача наголошував на відсутності вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку з позивачем та наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами непереборної сили і невиконанням відповідних зобов`язань, у зв`язку з чим вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
31.10.2025 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що представник відповідача фактично визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, заперечуючи лише проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав наявності форс-мажорних обставин. Позивач ОСОБА_1 вважає такі заперечення безпідставними, посилаючись на те, що відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у встановлені строки, за відсутності спору про їх розмір, роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку. При цьому позивач зазначав, що представник відповідача не оспорює ані розмір заборгованості, ані розрахунок середнього заробітку, що підтверджує відсутність спору щодо належних до виплати сум. Щодо доводів представника відповідача про наявність форс-мажорних обставин, позивач вказує, що сам по собі факт запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності, оскільки представником відповідача не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та неможливістю виконання цього зобов`язання щодо виплати заробітної плати, а також не надано належних і допустимих доказів, зокрема сертифіката Торгово-промислової палати України. Позивач наголошує, що обов`язок доведення наявності форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка на них посилається, проте відповідачем такого обов`язку виконано не було. З огляду на викладене, позивач вважав вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а доводи відповідача – необґрунтованими.
Ухвалою суду від 20 березня 2026 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.39).
Позивач ОСОБА_1 присутній у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. 
Представник відповідача ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Оцінивши характер спірних правовідносин, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, позицію позивача висловлену у судовому засіданні, а також врахувавши належне повідомлення представника відповідача та його позицію, надходження до суду відзиву та відповіді на відзив, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення у справі на підставі наявних у ній доказів.
Інші процесуальні дії, зокрема щодо забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення чи поновлення провадження у справі, судом не здійснювалися.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» з 27.12.2022 до 30.04.2025, що підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.6).
Відповідно до довідки ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» за №26 про заборгованість із заробітної плати, ОСОБА_1 за період: з грудня 2024 року до квітня 2025 року було нараховано 186 344,78 грн. заробітної плати, з яких: 9 317,23 грн. – загальна сума утриманого військового збору; 33 542,05 грн. – загальна сума утриманого податку на ПДФО (а.с.7).
Відповідно до копії наказу №130-к про припинення трудового договору (контракту) від 30.04.2025, ОСОБА_1 був звільнений 30.04.2025 на підставі п.5 ст.36 КЗпП України за переведенням в ТзОВ «ЛАЙК ІНВЕСТ». Зазначеним наказом також передбачено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а саме: за 24 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 27.12.2023 до 26.12.2024; та за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 27.12.2024 до 30.04.2025 (а.с.8).
Водночас, згідно відповіді №2623921 від 20.04.2026 з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» нарахувало ОСОБА_1 заробітну плату, а саме за грудень 2024 року: сума доходу – 31 009,80 грн., виплачено – 0 грн., сума нарахованого податку – 5 581,76 грн., перерахованого – 0 грн.; за січень 2025 року: сума доходу – 31 009,08 грн., виплачено – 0 грн., сума нарахованого податку – 5 581,63 грн., перерахованого – 0 грн.; за лютий 2025 року: сума доходу – 31 010,03 грн., виплачено – 0 грн., сума нарахованого податку – 5 581,81 грн., перерахованого – 0 грн ; за березень 2025 року: сума доходу – 31 009,19 грн., виплачено – 29 779,81 грн., сума нарахованого податку – 5 581,65 грн., перерахованого – 5 360,37 грн. 
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до ст.ст.55 та 124 Конституції України та ст.4 ЦПК України (ЦПК України) кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи виключно за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Правила ст.12 ЦПК України визначають, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим із виборним органом первинної профспілкової організації або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними та уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше ніж семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.
Так, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнився 30.04.2025 з ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України за переведенням в ТзОВ «ЛАЙК ІНВЕСТ», та 31.05.2025 отримав довідку з ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» за №26 про заборгованість із заробітної плати. 
При цьому, згідно відповіді №2623921 від 20.04.2026 з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» нарахувало ОСОБА_1 заробітну плату, а саме: за грудень 2024 року: сума доходу – 31 009,80 грн., виплачено – 0 грн., сума нарахованого податку – 5 581,76 грн., перерахованого – 0 грн.; за січень 2025 року: сума доходу – 31 009,08 грн., виплачено – 0 грн., сума нарахованого податку – 5 581,63 грн., перерахованого – 0 грн.; за лютий 2025 року: сума доходу – 31 010,03 грн., виплачено – 0 грн., сума нарахованого податку – 5 581,81 грн., перерахованого – 0 грн ; за березень 2025 року: сума доходу – 31 009,19 грн., виплачено – 29 779,81 грн., сума нарахованого податку – 5 581,65 грн., перерахованого – 5 360,37 грн. 
Під час судового засідання позивачем ОСОБА_1 було надано відомості з карткового рахунку останнього, на який зараховувалась заробітна плата від ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ», з якої вбачається, що дійсно, 24.03.2025 було зарахування заробітної плати від ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» у розмірі 20 103,92 грн. за листопад 2024 року.
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06.04.2026, у березні 2025 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату у загальному розмірі 31 009,19 грн., а саме: сума доходу – 31 009,19 грн., виплачено – 29 779,81 грн.; сума утриманого податку – 5 581,65 грн., сплачено – 5 360,37 грн.; сума військового збору – 1 550,46 грн., сплачено – 614,91 грн.
Крім того, позивачем був наданий витяг з електронного реєстру листків непрацездатності, за період тимчасової непрацездатності з 01.02.2025 до 31.03.2025, з якого вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному у період з 26.02.2025 до 03.03.2025 та з 04.03.2025 до 07.03.2025.
З наведеного вбачається, що до складу доходу ОСОБА_1 за березень 2025 року включено виплату заробітної плати ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» у розмірі 20 103,92 грн. за листопад 2024 року, а також виплати за періоди тимчасової непрацездатності у розмірі 740,12 грн. та 2 960,50 грн.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Крім того судом враховується, що згідно із п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 цього Кодексу.
Згідно п.167.1 ст.167 ПК України ставка податку становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у п.п.167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Як встановлено п.16-1 підрозділу 10. Інших перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір, а саме згідно п.п.1.3 ставка збору становить 5 % від об`єкта оподаткування, визначеного п.п.1.2 цього пункту.
Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про стягнення заробітної плати, суд у рішенні має наводити розрахунки, на підставі яких визначено суму, що підлягає стягненню. Оскільки справляння та сплата податку на доходи фізичних осіб є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму заробітної плати без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів і зазначає це у резолютивній частині рішення. Таким чином, визначена судом сума заробітної плати підлягає стягненню на користь позивача із вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів (у разі їх попереднього неутримання).
Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць.
Згідно з даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (відповідь №2623921 від 20.04.2026) ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» нарахувало позивачу ОСОБА_1 заробітну плату за період з грудня 2024 року до березня 2025 року, у загальному розмірі – 186 344,78 грн.
При цьому заборгованість ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» за вказаними нарахуваннями заробітної плати перед позивачем ОСОБА_1 у повному обсязі не погашена та на момент розгляду справи залишається невиплаченою.
Враховуючи, що позивачу ОСОБА_1 не були своєчасно виплачені належні суми заробітної плати у строки, встановлені ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» та ст.116 КЗпП України, що визнано відповідачем, а отже не потребує доказуванню, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 2 ст.117 КЗпП України застосовується у випадках наявності спору між роботодавцем та колишнім працівником щодо належних до виплати сум та охоплює два основні сценарії вирішення такого спору. 
У разі, коли між роботодавцем та колишнім працівником виникає спір щодо розміру сум, які належать звільненому працівникові, якщо спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган зобов`язані сплатити відшкодування, передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України. При цьому законодавець не вважає факт вирішення спору автоматично фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із працівником, що дає підстави для застосування відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення виплат. 
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця належних виплат після звільнення за загальними правилами, встановленими ЦК України, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити повний розрахунок із працівником, відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, має на меті компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунку, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період невиконання, включно з періодом після прийняття судового рішення. 
Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, провадження № 11-1210апп19, де Верховний Суд підтвердив, що працівник має право на компенсацію протягом усього періоду затримки виплат, незалежно від факту ухвалення рішення про стягнення.
Відповідно до п.п.1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, із внесеними змінами та доповненнями, зазначений Порядок застосовується, зокрема, у випадках, коли відповідно до чинного законодавства виплати здійснюються виходячи із середньої заробітної плати. 
Даний Порядок визначає методику розрахунку середньої заробітної плати, включаючи правила визначення розрахункового періоду, врахування заробітку працівника, середньоденної та середньомісячної заробітної плати, а також порядок врахування нарахованих, але не виплачених сум. Таким чином, при визначенні сум заробітної плати та компенсацій, належних працівнику, суд керується зазначеним Порядком, що дозволяє встановити точну величину середньої заробітної плати для нарахування відповідних виплат.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.п.3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші.
Відповідно до п.5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, які обчислюються виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, здійснюється шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів або робочих годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на кількість календарних днів, що підлягають оплаті за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати, нарахованої за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні, на кількість відпрацьованих робочих днів або годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на кількість календарних днів за відповідний період. 
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Як роз`яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Наведений позивачем ОСОБА_1 розрахунок у частині визначення розміру середньої заробітної плати суд вважає таким, що здійснений з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне здійснити власний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України за період з 01.05.2025 по 20.10.2025.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» 30.04.2025 на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. 
Відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, для визначення середньої заробітної плати у випадках її збереження застосовується розрахунковий період, що складається з останніх двох календарних місяців роботи, які передують відповідній події. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, останні два календарні місяці, що передують звільненню позивача ОСОБА_1 є лютий та березень 2025 року. 
Згідно з наданими суду доказами, заробітна плата позивача становила: за лютий 2025 року – 31 010,03 грн.; за березень 2025 року – 31 009,19 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів у зазначеному розрахунковому періоді становить 33 робочі дні. При цьому судом враховано, що позивач ОСОБА_1 у лютому та березні 2025 року частково перебував на лікарняному, у зв`язку з чим при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до п.п.3-4 Порядку №100 із розрахункового періоду виключено дні тимчасової непрацездатності та відповідні виплати.
Таким чином, суд, здійснивши відповідний розрахунок відповідно до вимог Порядку №100, визначає середньоденну заробітну плату позивача шляхом ділення загальної суми заробітку за розрахунковий період на кількість відпрацьованих робочих днів, що становить: (31 010,03 грн. + 31 009,19 грн.) / 33 = 1 879,37 грн. 
Суд встановив, що період затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 за умов п`ятиденного робочого тижня відповідно до виробничого календаря України охоплює час з 01.05.2025 до 20.10.2025, що становить 121 робочий день. Водночас позивачем заявлено для стягнення 118 робочих днів, і суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд не вправі збільшувати або зменшувати заявлені позивачем вимоги самостійно, а розглядає справу лише у межах заявленого позову. 
Відтак, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за заявлений позивачем ОСОБА_1 період становить: 1 879,37 грн. ? 118 днів = 221 799,66 грн. 
Суд перевірив наданий позивачем ОСОБА_1 розрахунок середнього заробітку та встановив, що він здійснений у межах заявленого позивачем періоду затримки, що відповідає вимогам чинного законодавства. 
З огляду на викладене, з відповідача ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за заявлений позивачем період 118 робочих днів у розмірі 221 799,66 грн., без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Зазначений період не перевищує граничний шестимісячний строк, встановлений ст.117 КЗпП України.
Разом з тим, суд критично оцінює доводи представника ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» про наявність форс-мажорних обставин як підставу для звільнення від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати та невиплату розрахунку при звільненні. 
Сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для невиконання роботодавцем обов`язку щодо своєчасної та повної виплати заробітної плати. 
Відповідно до ст.617 ЦК України та ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», звільнення від відповідальності можливе лише за умови доведення наявності форс-мажорних обставин та безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між ними і неможливістю виконання зобов`язання. Однак представником відповідача не надано належних і допустимих доказів, зокрема сертифіката Торгово-промислової палати України, а також не доведено, яким чином зазначені обставини об`єктивно унеможливили виконання обов`язку з виплати заробітної плати. Посилання на загальні економічні труднощі та ускладнення господарської діяльності не є достатніми та не підтверджують відсутності вини роботодавця. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для звільнення відповідача ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, відсутні. 
Крім вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку, позивач ОСОБА_1 також просить зобов`язати ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з січня по квітень 2025 року. 
Судом встановлено, що відповідно до положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обов`язок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску покладається на роботодавця як страхувальника щодо найманих працівників. 
Згідно з ч.2 ст.7 вказаного Закону, єдиний внесок нараховується на суми нарахованої заробітної плати (доходу), незалежно від фактичної виплати таких сум працівникові. Отже, обов`язок зі сплати єдиного внеску виникає у роботодавця з моменту нарахування заробітної плати, а не її фактичної виплати, що прямо пов`язує цей обов`язок із фактом нарахування доходу працівнику.
Як встановлено судом, за період з січня по квітень 2025 року позивачу ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата, що підтверджується матеріалами справи та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків. 
Разом з тим, належного та повного виконання обов`язку щодо сплати єдиного внеску за вказаний період відповідачем не забезпечено, що впливає на формування страхового стажу позивача та порушує його право на належне соціальне забезпечення. 
Враховуючи викладене, а також беручи до уваги імперативний характер норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд приходить до висновку, що вимога позивача ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» здійснити нарахування та сплату єдиного внеску за період з січня по квітень 2025 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. 
Так, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема щодо розподілу між сторонами судових витрат. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. 
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. 
Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та узгоджується з постановою Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №6-1121цс16.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». 
Разом з тим, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачена ст.117 КЗпП України, не є вимогою про стягнення заробітної плати, а має характер відповідальності роботодавця, у зв`язку з чим позивач не звільняється від сплати судового збору в цій частині. 
Крім того, вимога про зобов`язання відповідача ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» здійснити нарахування та сплату єдиного внеску є вимогою немайнового характеру. 
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Враховуючи, що ціна позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку становить 221 765,69 грн., судовий збір за цією вимогою становить 2 217,66 грн. (1% від ціни позову), що відповідає встановленим законом межам. 
За вимогою немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на момент звернення до суду становить 1 211,20 грн. 
Таким чином, загальний розмір судового збору становить 3 428,86 грн. (2 217,66 грн. + 1 211,20 грн.). 
Оскільки позовну заяву позивачем ОСОБА_1 подано в електронній формі через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» застосовується понижуючий коефіцієнт 0,8, у зв`язку з чим загальна сума судового збору становить 2 743,09 грн. 
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог, а суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, відтак судовий збір у розмірі 2 743,09 грн. підлягає стягненню з відповідача ТзОВ «АВАСТА КОМПАНІ» на користь держави.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати – у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст. ст. 47, 115-117 КЗпП України, ст.ст.12, 19, 43, 76, 89, 133, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.12.2024 до 30.04.2025 у розмірі 186 344,78 грн., без урахування податків та обов`язкових платежів. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.05.2025 до 20.10.2025 у розмірі 221 765,69 грн., без урахування податків та інших обов`язкових платежів. 
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ» здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 , за період з січня по квітень 2025 року відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на відповідні бюджетні рахунки. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ» на користь держави судовий збір у розмірі 2 743,09 грн. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАСТА КОМПАНІ», код ЄДРПОУ 44807654, юридична адреса: 25002, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул.Ельворті, буд. 7, офіс 211.

Рішення суду складено та підписано без його проголошення у відкритому судовому засіданні 20 квітня 2026 року, після перерви, оголошеної у судовому засіданні 14 квітня 2026 року.

Суддя О.І. Євтушенко