ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м.Дніпро Справа № 904/4914/15
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 (суддя Євстигнеєва Н.М.)
за результатом розгляду скарги Приватного підприємства "Моноліт"
на дії (бездіяльність) державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

у справі № 904/4914/15 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АД Шина"
до Приватного підприємства "Моноліт"
про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство "Моноліт" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області зі скаргою, в якій просить:
1. Визнати неправомірною бездіяльність Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту, накладеного на майно Приватного підприємства "Моноліт" у виконавчих провадженнях №48608089 та №50494927 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 № 904/4914/15;
2. Зобов`язати Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна Приватного підприємства "Моноліт", що були накладені у виконавчих провадженнях №48608089 та №50494927 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 №904/4914/15.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 у справі №904/4914/15 скаргу Приватного підприємства "Моноліт" на дії (бездіяльність) державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – залишено без задоволення. 
Не погодившись з вказаною ухвалою Приватним підприємством "Моноліт" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 (повний текст складено 13.10.2025) про залишення без задоволення скарги Приватного підприємства «Моноліт» на дії (бездіяльність) державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у справі № 904/4914/15 скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу Приватного підприємства «Моноліт» у повному обсязі.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного з`ясування обставин справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- з моменту завершення виконавчого провадження за останнім відкритим виконавчим провадженням № 50494927 з примусового виконання того ж наказу минуло більше 9 років, строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, визначені Законом України «Про виконавче провадження», як в редакції, яка діяла на час закінчення виконавчого провадження, так і в чинній редакції, сплинув, надалі не було подано жодних заяв у порядку виконання рішення суду, повторно виконавчий лист до виконання протягом строку, встановленого законодавством не було пред`явлено, в тому числі стягувачем не було подано заяв про поновлення строку пред`явлення наказу до виконання, тобто примусове виконання даного наказу здійснюватися не може;
- у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі №127/1547/14-ц, від 09 січня 2023 року в справі №2-3600/09, від 07 серпня 2024 року в справі №14-7238/2009 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном;
- в цій справі судове рішення, на виконання якого накладався арешт на майно Приватного підприємства «Моноліт», не перебуває на примусовому виконанні майже 9 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив та не був поновлений. Майнових претензій стягувач до Приватного підприємства «Моноліт», не пред`являє. Подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права Приватного підприємства «Моноліт», позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном. Враховуючи відсутність виконавчого документа та майнових претензій з боку стягувача, відсутня мета здійснення арешту на майно згідно Закону України "Про виконавче провадження", адже арешт накладається задля реального виконання виконавчого документа.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
03.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від ПП «Моноліт» надійшла заява про врахування висновків Верховного Суду, сформованих у постанові від 10 грудня 2025 року по справі № 202/5715/24 (провадження № 61-15823св24).
Учасники справи своїм правом на подання відзиву не скористалися.
За приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В судовому засіданні 11.03.2026 брав участь представник боржника (апелянта). Інші учасники справи, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Слід зауважити, що у справі вже відбулося судове засідання 04.02.2026, на яке представник стягувача та виконавець також не з`явилися, жодних заяв/клопотань з процесуальних питань не подавали.
Таким чином, позивач, як учасник судового процесу, не був позбавлений права забезпечити участь у судовому засіданні 11.03.2026 будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету на користь неучасті в судовому засіданні у випадку невизнання судом обов`язкової явки представника, не тягне за собою неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для відкладення судового засідання. 
До того ж, обставин, що ускладнювали б вирішення відповідного спору за наявними матеріалами судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника стягувача та виконавця.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представник апелянта в судовому засіданні 11.03.2026 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення – про задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутнього представника боржника, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АД Шина" звернулося до господарського суду із позовом, яким просило стягнути з приватного підприємства "Моноліт" заборгованість за поставлену продукцію у розмірі 28 400,77 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 позов задоволено повністю.
18 серпня 2015 року на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015, яке набрало законної сили 18.08.2015 видано наказ № 904/4914/15 про стягнення з Приватного підприємства "Моноліт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АД Шина" заборгованості у сумі 28 400,77 грн та витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у сумі 1 827,00 грн.
Наказ господарського суду був пред`явлений до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області.
02.09.2015 старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження № 48608089 з примусового виконання судового наказу від 03.08.2015 № 904/4914/15.
02.09.2015 старшим державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
03.09.2015 зазначена постанова зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису обтяження 11034708 (спеціальний розділ) (а.с. 29). 
28.10.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження". 
14.03.2016 ТОВ "АД шина" повторно пред`явлено до відділу державної виконавчої служби заяву про примусове виконання, разом з оригіналом наказу суду № 904/4914/15 від 03.08.2015.
16.03.2016 державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження № 50562975 з примусового виконання судового наказу від 03.08.2015 № 904/4914/15.
16.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
23.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.
23.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного.
26.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження".
18.10.2024 скаржник звернувся до відділу державної виконавчої служби з заявами про скасування всіх арештів та обтяження, накладених на майно підприємства в рамках виконавчих проваджень № 48608089 та № 50494927 та винесення відповідних постанов (а.с. 15-16, 17-18).
24.07.2025 відділом було надано відповідь № 28.1/94132, в якій повідомлено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження № 48608089 та № 50494927 з примусового виконання наказу № 904/4914/15 виданого 03.08.2015 Господарським судом Дніпропетровської області.
За вищезазначеними виконавчими провадженнями державними виконавцями у відповідності до ст. 56 ЗУ "Про виконавче провадження" (ст. 57 ЗУ "Про виконавче провадження") накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ПП "Моноліт" для забезпечення реального виконання рішення.
Виконавчі провадження № 48608089 та № 50494927 були завершені державним виконавцем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція) про що було винесено постанову про завершення виконавчих проваджень. Підстави для знаття арешту з майна боржника відсутні.
09.09.2025 скаржник через свого представника звернувся до відділу державної виконавчої служби з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (а.с. 41).
12.09.2025 відділом було надано відповідь № 28.1/114415, в якій повідомлено, що виконавчі провадження № 48608089 та № 50494927 були завершені державним виконавцем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження"), про що було винесено постанову про завершення виконавчих проваджень (а.с. 42-43).
Надати виконавчі провадження для ознайомлення не має можливості так, як вони знищені, відповідно до п. 1, 2 розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.
Скаржник зазначає, що з моменту повернення виконавчих документів стягувачу за виконавчими провадженнями № 48608089 та № 50494927 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 № 904/4914/15 минуло більше 9 (дев`яти) років.
Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №904/4914/15 не було подано жодних заяв у порядку виконання рішення суду, в тому числі щодо поновлення строку пред`явлення наказу до виконання, а отже, примусове виконання даного наказу, на думку скаржника, здійснюватися не може.
Приватне підприємство "Моноліт" вважає, що відсутність відкритого виконавчого провадження свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арештів на майно та кошти ПП "Моноліт", а тому є підставою для визнання бездіяльності Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття цих арештів незаконною та зобов`язання Слобожанського ВДВС вчинити дії щодо зняття (скасування) вказаних арештів, накладених у вищевказаних виконавчих провадженнях.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, а тому у задоволенні скарги належить відмовити.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
За приписами ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Разом з тим, згідно ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 Конституційний Суд України). 
Розділом V ГПК України врегулювано процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах. 
Як передбачено ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами (ч. 3 ст. 327 ГПК України). 
Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження").
Судові накази віднесено до виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню органами державної виконавчої служби (пп. 1-1 ч. 1 ст. 3 3акону України "Про виконавче провадження").
За ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша цієї статті). Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 цієї статті). Виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції та інших осіб; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункти 5, 6, 15, 16 та 22 ч. 3 цієї статті). 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, виконавчі дії здійснюються виконавцем саме в межах виконавчого провадження, яке розпочинається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Судом враховується, що 04 серпня 2025 року Приватне підприємство "Моноліт" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області зі скаргою, в якій просить:
1. Визнати неправомірною бездіяльність Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту, накладеного на майно Приватного підприємства "Моноліт" у виконавчих провадженнях № 48608089 та № 50494927 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 № 904/4914/15;
2. Зобов`язати Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна Приватного підприємства "Моноліт", що були накладені у виконавчих провадженнях №48608089 та №50494927 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 № 904/4914/15.
Скаржник зазначає, що у Слобожанському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебували виконавчі провадження №48608089 та №50494927 з примусового виконання наказу №904/4914/15 виданого 03.08.2015 Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ПП "Моноліт" на користь ТОВ "АД Шина" заборгованості у розмірі 30 227,77 грн.
Виконавчі провадження були завершені державним виконавцем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція), про що було винесено постанову про завершення виконавчих проваджень.
З моменту повернення виконавчих документів стягувачу, за виконавчими провадженнями № 48608089 та № 50494927, минуло більше дев`яти років. З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справі № 904/4914/15 не було подано жодних заяв у порядку виконання рішення суду, в тому числі щодо поновлення строку пред`явлення наказу до виконання, а відтак, на думку скаржника, примусове виконання даного наказу здійснюватися не може.
Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Відділ державної виконавчої служби проти задоволення скарги заперечує, надав до пояснення на скаргу.
Так, на виконанні у Слобожанському відділі ДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (колишня назва Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області) перебували виконавчі провадження:
- № 48608089 з примусового виконання наказу № 904/4914/15 виданого 03.08.2015 Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ПП "Моноліт" на користь ТОВ "Ад Шина" заборгованості у розмірі 30 227,77 грн. 
02.09.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у відповідності до ЗУ "Про виконавче провадження" та надано строк на самостійне виконання рішення суду у строк до 09.09.2015 або надати до відділу ДВС документи, що підтверджують сплату боргу.
02.09.2015 державним виконавцем у відповідності до ст. 56 ЗУ "Про виконавче провадження" (ст. 57 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція) накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ПП "Моноліт" для забезпечення реального виконання рішення.
28.04.2015 виконавче провадження № 48608089 завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція) про, що було винесено постанову про завершення виконавчих проваджень. Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 
- № 50494927 з примусового виконання наказу № 904/4914/15 виданого 18.08.2015 Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ПП "Моноліт" на користь ТОВ "Ад Шина" заборгованості у розмірі 30 227,77 грн. 
14.03.2016 ТОВ "АД Шина" було повторно пред`явлено до відділу державної виконавчої служби заяву про примусове виконання разом з оригіналом наказу суду №904/4914/15 від 03.08.2015.
16.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у відповідності до ЗУ "Про виконавче провадження" та надано строк на самостійне виконання рішення суду у строк до 22.03.2016 або надати до відділу ДВС документи, що підтверджують сплату боргу. 
22.03.2016 держаним виконавцем у відповідності до ст. 56 ЗУ "Про виконавче провадження" (ст. 57 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція) накладено арешт на рахунки боржника ПП "Моноліт", що відкриті в установах банку для забезпечення реального виконання рішення.
25.06.2016 виконавче провадження № 48608089 завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція), про що було винесено постанову про завершення виконавчих проваджень. Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Вище зазначені виконавчі провадження було знищено у зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання.
Будь-яких законних підстав для скасування арешту з майна боржника у державного виконавця не було, а скасування арешту державним виконавцем призвело б до порушення норм чинного законодавства, що могло призвести до дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності.
Державний виконавець під час здійснення виконавчих проваджень з примусового виконання наказу суду № 904/4914/15 виданого 03.08.2015 діяв в межах та у спосіб визначений нормами чинного законодавства, та не вийшов за межі наданих йому повноважень, що могло б привести до порушення право власності позивача. В разі невжиття заходів примусового виконання могло привести до порушення прав стягувача та бездіяльності державного виконавця під час примусового виконання.
Станом на 02.10.2025 жодних коштів в рахунок погашення боргу за наказом суду №904/4914/15 виданого 03.08.2015 боржником не було сплачено на рахунок відділу. Отже, ПП "Моноліт" ухиляється від виконання рішення суду, що призвело до порушення прав стягувача, визначених рішенням суду. Наказ № 904/4914/15, що виданий 03.08.2015 Господарським судом Дніпропетровської області, станом на 02.10.2025 є невиконаним. 
Судом встановлено, що на виконанні в Слобожанському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (колишня назва Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області) перебував наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2015 №904/4914/15.
02.09.2015 старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48608089.
На час відкриття виконавчого провадження умови та порядок виконання судових рішень регулювалися Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV в редакції від 06.06.2015 (тут і далі – Закон № 606-XIV).
Частиною другою статті 25 Закону № 606-XIV передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. 1 ст. 57 Закону № 606-XIV). 
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (ч. 2 ст. 57 Закону №606-XIV).
Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження (ч. 3 ст. 57 Закону № 606-XIV).
02.09.2015 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 29 на звороті).
03.09.2015 державним реєстратором Дніпропетровського районного управління юстиції Кучеренко Максимом Анатолійовичем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 48608089 від 01.09.2015, виданої старшим державним виконавцем відділу ДВС Дніпропетровського РУЮ Циганенко Г.І, внесено запис про обтяження за №11034708 (спеціальний розділ) (а.с. 29).
28.10.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" (а.с. 30 на звороті).
Відповідно до п. 2 частини першої ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 06.06.2015 №606-ХІV, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.10.2015) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень. 
Згідно з п. 20 розділу 3 «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. 
Згідно з п.п. 1, 2, 3, 11 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.
Верховний Суд у пункті 4.20. постанови від 29.10.2020 у справі № 916/922/16, аналізуючи норму частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", дійшов висновку, що вона встановлює випадки повернення виконавчого документа стягувачу після відкриття виконавчого провадження, яке презюмується відкритим у відповідності до діючого законодавства. 
Частиною 4 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про повернення стягувачу виконавчого документа виконавець виносить постанову. 
Натомість повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 06.06.2015 №606-ХІV). 
14.03.2016 ТОВ "АД Шина" повторно пред`явлено до відділу державної виконавчої служби заяву про примусове виконання, разом з оригіналом наказу суду №904/4914/15 від 03.08.2015.
16.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50562975.
16.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Доказів реєстрації в державному реєстрі, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 50562975 від 16.13.2016 матеріали справи не містять.
23.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.
23.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного.
26.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження".
Відповідно до п. 2 частини першої ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 28.12.2015 № 606-ХІV, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.05.2016) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 28.12.2015 № 606-ХІV). 
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення
Отже, з огляду на наведені норми Закону України № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим.
В свою чергу, наслідки завершення виконавчого провадження передбачені ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження" (в редакціях від 06.06.2015 та від 28.12.2015 № 606-ХІV).
У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження (ч. 1 ст. 50 Закону України № 606-ХІV від 06.06.2015 та від 28.12.2015).
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 2 ст. 50 Закону України № 606-ХІV від 06.06.2015 та від 28.12.2015).
З огляду на вказане, обов`язок зняття арешту, накладеного на майно боржника, був передбачений для державного виконавця саме у випадку винесення останнім постанови про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. 
У даному ж випадку, наказ Господарського суду Дніпропетровської області №904/4914/15 від 18.08.2015 в межах виконавчих проваджень ВП № 48608089 та ВП №50494927 відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" був повернутий не до суду, який його видав, а стягувачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Ад Шина".
Враховуючи вище наведені норми та встановлені обставини, господарський суд дійшов мотивованого висновку, що у державного виконавця у даному випадку були відсутні будь-які правові підстави для зняття арешту з майна боржника Приватного підприємства "Моноліт", оскільки виконавчий документ було повернуто саме стягувачеві та саме без виконання, відповідно наслідком такого повернення не є зняття арешту, який був накладений раніше. 
Верховний Суд у постановах від 27.03.2020 у справі № 817/928/17, від 10.01.2024 у справі № 569/6234/22 зазначив, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Слід зазначити, що Боржником та його представником не надано жодного підтвердження виконання виконавчого листа № 904/4914/15 від 18.08.2015. Аналіз інформації з АСВП свідчить про тривале невиконання рішення суду боржником. Також представник боржника та сам боржник в жодній заяві не спирається на факт виконання рішення суду як на підставу для скасування заходів примусового виконання рішення суду.
Суд звертає увагу, що Закон України "Про виконавче провадження" встановлює певний порядок вчинення виконавчих дій та не надає державному виконавцю права вільного розсуду визначати "доцільно" чи "недоцільно" вживати їх взагалі. А тому він зобов`язаний вчиняти всіх необхідних заходів для повного та своєчасного виконання рішення суду відповідно до закону, а не крізь призму суб`єктивного сприйняття "доцільності" вирішувати питання: чи здійснювати виконання за виконавчим документом, чи ні (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2021 у справі № 905/2999/17).
Відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. 
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 901/2028/13, від 14.06.2018 у справі № 922/4575/16.
Досліджуючи питання випадків, за яких державний (приватний) виконавець знімає арешт з майна боржника, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 зазначила про те, що виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII). Подібні положення містяться у частині першій статті 50 Закону № 606-XIV. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.
У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених частиною четвертою статті 59 Закону № 1404-VIII, з-поміж яких: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно тощо.
Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону № 1404-VIII) (див. п. 69). 
Підсумовуючи висновки про застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду у пункті 87 постанови від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 зазначила таке.
Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Таким чином, законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. 
Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Отже, за обставинами справи повернення державним виконавцем на підставі постанов від 28.10.2015 та від 26.05.2016 наказу суду № 904/4914/15 від 18.08.2015 стягувачу не є підставою для закінчення виконавчих проваджень ВП № 48608089 та ВП № 50494927 та зняття арешту з майна та коштів боржника (скаржника). 
Державний виконавець не допустив порушень, які б могли бути підставою для визнання його дій/бездіяльності неправомірними, а відтак і підстав для задоволення скарги Приватного підприємства "Моноліт", що не спростовано скаржником.
Щодо доводів апеляційної скарги колегія суддів зауважує, що повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення) постановою 28.10.2015 та повторно постановою 26.05.2016 не тягне за собою правових наслідків у вигляді скасування накладених на майно та інші активи боржника арештів.
Слід також зауважити, що господарський процес будується, зокрема, на принципах змагальності. Це означає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України).
За приписами ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що засвідчували б закінчення виконавчих проваджень ВП № 4860808 та № 50562975.
Щодо тверджень боржника про неможливість здійснення примусового виконання даного наказу та відсутність майнових претензій з боку стягувача, то апеляційний суд наголошує на їх необґрунтованості, оскільки частиною четвертою статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Суть переривання строку полягає у тому, що при настанні зазначених обставин (юридичних фактів) перебіг строку починається спочатку, а час, який минув до перерви, до нового строку не зараховується. Про це було безпосередньо зазначено у частині другій статті 23 Закону № 606-XIV, яка є попередньою редакцією Закону № 1404-VIII, тоді як в чинній редакції Закону питання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання урегульовано статтею 12, але в ній ця норма відсутня. 
Частиною п`ятою статті 12 Закону № 1404-VIII унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Отже, наведена норма, встановлюючи з якого саме моменту починається перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, наводить лише два випадки такого повернення, а саме: 1) неможливість в повному обсязі або частково виконати рішення; 2) встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника. Обидва ці випадки є такими, що підпадають під положення статті 37 цього Закону.
Норми щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебувають у системному зв`язку із застосуванням норм, що регулюють завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.
Так, частиною першою, статті 37 Закону № 1404-VIII, яка має назву "Повернення виконавчого документа стягувачу", унормовано таке. Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2). 
Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частини четверта, п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).
Отже, з аналізу частини четвертої та п`ятої статті 12 Закону № 1404-VIII висновується, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Така позиція узгоджується з подібними правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.10.2020 у справі № 916/922/16 та у постановах Верховного Суду від 05.03.2021 у справі № 902/1326/13, від 27.05.2021 у справі № 303/2642/20, від 22.09.2021 у справі № 240/10258/19. 
У пунктах 44-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №2-836/11 зроблено висновок, що: «стягувач, який пропустив строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Єдиною та необхідною підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є наявність в особи поважних причин його пропуску (див. постанову Верховного Суду від 18.07.2024 у справі № 796/198/2018).
Щодо посилання на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09, від 07.08.2024 у справі №14-7238/2009 про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, то необхідно зазначити, що однією з таких ключових змін у ГПК України є запровадження нових процесуальних форм забезпечення єдності судової практики, як-от: палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду (статті 302, 303, 315 ГПК України).
З огляду на таку структуру узгодження правових позицій, викладених у постановах касаційного суду, у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/1418/17 наведено висновок щодо порядку застосування правових позицій Верховного Суду. Зокрема, касаційний суд зазначив, що логіка побудови й мета існування процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики вказує на таке: задля застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції варто виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, мають перевагу над висновками колегії суддів. Так само висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду превалюють над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. 
В свою чергу, згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (див. також постанову Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №903/486/22).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц: "…відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати)" (пункт 73 цієї постанови).
У даній справі судом при визначені правових наслідків повернення виконавчого документу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" (п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" - стара редакція) враховано останні висновки Великої Палати Верховного Суду у прийнятій від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 постанові. 
Щодо заяви про врахування висновків Верховного Суду, сформованих у постанові від 10.12.2025 у справі № 202/5715/24, колегія суддів звертає увагу, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422 повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (пункту 2 частини першої статті 47, пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідних його редакціях), не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Аналогічний висновок було зроблено раніше у постанові Верховного Суду від 04.06.2025 у справі № 2-2387/11.
Більше того, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Аналогічні висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 201/16373/16-ц.
Колегія суддів зазначає, що самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними.
Таким чином, правовідносини у справах № 25/85-09-3422, № 2-2387/11 та №904/4914/15 є подібними за своїм предметом, підставами вимог та нормативним-правовим регулюванням (в усіх випадках повернення виконавчого документу було здійснено на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV).
Натомість у згаданій скаржником справі № 202/5715/24 у постанові Верховного Суду від 04.06.2025 встановлено, що апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», що вже вказує на неподібність правовідносин за змістовним критерієм.
Відтак, судом враховуються останні висновки, викладені Верховним Судом у своїх постановах щодо вирішення скарг саме у подібних правовідносинах, які відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, відступу від якої не було, та узгоджуються із сталою судовою практикою. 
При цьому посилання на частину п`яту статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» («у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду») не спростовують того, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47, пункту 2 частини першої статті 37 названого Закону у відповідних його редакціях не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 цього Закону) і розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають. Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 161/4786/19. 
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. 
За таких обставин, у державного виконавця не було підстав для скасування / зняття відповідних арештів на підставі частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а частина п`ята відповідної статті передбачає таке зняття за рішенням суду, а тому у задоволенні поданої Боржником скарги слід було відмовити, що і зробив господарський суд 
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, порушень або неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до постановлення помилкової ухвали, не виявлено, скаржником висновків суду не спростовано.
За таких умов, апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, а відтак відсутність підстав для зміни чи скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025. 
У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на її заявника.
Керуючись ст.ст. 129, 232-236, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 у справі № 904/4914/15 залишити без задоволення. 
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 у справі №904/4914/15 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство "Моноліт".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 18.03.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко