Справа № 560/7254/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

09 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Фелонюк Д.Л. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:
- визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з підстав ч.4 п.2 пп. Г, ч.12 п. 3, абз. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 звільнити з військової служби ОСОБА_1 з підстав ч.4 п.2 пп. Г, ч.12 п. 3, абз. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 має право на звільнення з військової служби як дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років. При цьому, відповідач протиправно відмовив позивачу у звільненні з військової служби з посиланням на те, що дитина не є спільною дитиною подружжя, оскільки біологічний батько дитини крім сплати аліментів жодної участі в вихованні сина не приймав і не приймає. 
До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачу правомірно відмовлено в звільненні з військової служби, оскільки відсутня законодавчо встановлена умова, а саме, наявність спільної дитини подружжя.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.05.2025 відкрито провадження у справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теофіпольського районного управління юстиції у Хмельницькій області 18.06.2014, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (мати).
Відповідно до рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29.07.2015 у справі №685/845/15-ц, яке набрало законної сили 11.08.2015, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теофіпольського районного управління юстиції у Хмельницькій області 3 листопада 2013 року, актовий запис № 63 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , розірвано. Після розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище « ОСОБА_5 ».
Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 25.02.2025 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 25.02.2025 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_3 від 11.04.2025 №5640 молодший сержант ОСОБА_6 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 з 23.03.2025 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
ОСОБА_6 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 12.01.2024.
Відповідно до виписки з військового квитка серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 проходить військову службу з 18.11.2023.
Згідно з довідками ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.02.2025 та від 21.04.2025 старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За змістом розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18.04.2025 №6724, наданим старшим державним виконавцем Теофіпольського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 сплачує аліменти.
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №В-03-17688 від 18.04.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , виданим 16.01.2018 виконавчим комітетом Новоставецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб 16.01.2018.
Відповідно до довідки від 23.01.2018 №74/02-25, виданою Новоставецькою сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області, ОСОБА_3 проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 однією сім`єю зі своєю дружиною ОСОБА_8 та її донькою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Позивач подав рапорт від 17.04.2025 про звільнення з військової служби відповідно до частини 4 пункту 2 підпункту "Г", частини 12 пункту 3 абзацу 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII), зазначивши що ОСОБА_1 і її чоловік ОСОБА_6 є подружжям, обоє проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років.
До рапорту додано копії: паспорта ОСОБА_1 ; ІПН ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_6 ; ІПН ОСОБА_6 ; свідоцтва про одруження і витягу з додатку «Дія» про дійсність шлюбу; свідоцтва про народження; військового квитка ОСОБА_1 ; рішення суду №685/845/15-ц; УБД ОСОБА_10 ; довідки Ф.5 ОСОБА_6 .
За результатами розгляду рапорту відповідач листом від 22.04.2025 №5071 повідомив позивача про відсутність в нього права на звільнення з військової служби. Зазначив, що позивача призвано на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 18.11.2023. Військовослужбовці, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації згідно з вимогами частини 4 пункту 2 підпункту «Г» частини 12 пункту 3 абзацу 4 статті 26 Закону №2232-XII мають право на звільнення з військової служби, зокрема, дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років. Відповідно до поданих до рапорту документів документально не підтверджено, що син позивача ОСОБА_11 є спільною дитиною разом з чоловіком ОСОБА_12 . Також до рапорту не подано документів що батько сина позивача ОСОБА_11 позбавлений батьківських прав, а чоловік ОСОБА_13 його усиновив.
Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ
Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Підстави звільнення з військової служби визначенні статтею 26 Закону №2232-XII.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абзацом 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.
Отже, необхідними умовами для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вказаних обставин є: 1) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу; 2) мають дитину (дітей) віком до 18 років.
Як встановив суд, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі та обоє проходять військову службу.
ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2 , батьком якого є ОСОБА_3 .
Суд зазначає, що частиною 3 статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-III) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону №2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно з частинами 1, 2 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Нормами частин 1 - 3 статті 157 Сімейного кодексу України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 Сімейного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Згідно з частиною 1 статті 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Зі змісту наведених норм слідує, що ОСОБА_6 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , має право на участь у вихованні її сина, оскільки між ними укладено шлюб та вони проживають однією сім`єю.
При цьому обов`язок щодо утримання сина позивача у ОСОБА_6 (як вітчима) виникає за умови, якщо в дитини немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання (постанова Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №160/11228/23).
Суд наголошує на тому, що ОСОБА_6 , який не є батьком ОСОБА_2 , не несе обов`язку щодо його виховання та утримання, оскільки такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і виховання та утримання ОСОБА_2 він може здійснювати лише з власної волі.
При цьому, питання «утримання» дитини не є спірним в цих правовідносинах.
Надані позивачем характеристики ОСОБА_2 , відомості про сплату ОСОБА_3 аліментів та про реєстрацію шлюбу останнього з іншою особою і його окреме проживання з сином, не свідчать про усиновлення ОСОБА_6 сина позивача ОСОБА_2 та не виконання ОСОБА_3 його батьківських обов`язків. Доказів позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не надано.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач спростував, а позивач не підтвердив правомірність заявлених позовних вимог, а тому, в їх задоволенні слід відмовити.
Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та відсутність підстав для задоволення позовних вимог, немає підстав для стягнення на користь позивача сплаченого ним судового збору.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ) 	
Відповідач:	ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_8 ) 	
 		
Головуючий суддя 		Д.Л. Фелонюк