ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/98/26
Провадження №2/338/397/26
08 квітня 2026 року селище Богородчани
Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Дякун , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

27 січня 2026 року представник позивача Лисенко О.С. через систему «Електронний суд» звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 16.12.2024-100002216 від 16 грудня 2024 року у розмірі 14 850 грн, а також понесені судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 16 грудня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір (оферти) № 16.12.2024-100002216 шляхом приєднання відповідача до його умов в електронній формі, що відповідає положенням п. 1.1, п. 1.2 договору, відповідно до яких договір укладається шляхом акцепту оферти позичальником через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Відповідно до п. 2.1 договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі, визначеному договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти і інші платежі, передбачені договором.
Згідно з п. 2.2 договору, сума кредиту становить 5000 грн, що є істотною умовою договору. Відповідно до п. 2.3 договору, строк користування кредитом становить 147 календарних днів, а згідно з п. 2.4 договору кінцевий строк повернення кредиту визначено як 11 травня 2025 року. 
Як зазначає позивач, відповідно до п. 3.1 договору користування кредитом є платним, а позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами. При цьому, відповідно до п. 3.2 договору, встановлено процентну ставку «Стандарт» у розмірі 1% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом початкових періодів користування кредитом.
Водночас, згідно з п. 3.3 договору, у наступних періодах застосовується процентна ставка «Економ» у розмірі 0,5% за кожен день користування кредитом. Таким чином, договором прямо визначено механізм нарахування процентів залежно від періоду користування кредитом. 
Крім процентів, договором передбачено обов`язок позичальника сплачувати додаткові платежі. Так, відповідно до п. 4.1 договору, позичальник сплачує комісію за надання кредиту у розмірі 350 грн, що є одноразовим платежем при отриманні кредиту.
Також згідно з п. 4.2 договору, встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості у загальному розмірі 700 грн, яка підлягає сплаті у визначені договором періоди користування кредитом. 
Відповідно до п. 5.1 договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити всі передбачені договором платежі у строки, визначені договором.
У разі порушення строків виконання зобов`язань договором передбачена відповідальність позичальника. Так, відповідно до п. 6.1 договору, у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю неустойку у розмірі 75 грн за кожен день прострочення, незалежно від суми простроченого платежу. 
Позивач зазначає, що на виконання умов п. 2.1 договору ним було фактично надано відповідачу кредитні кошти шляхом перерахування на зазначений останнім платіжний засіб, що підтверджується відповідними платіжними документами, долученими до позовної заяви.
Натомість відповідач, порушуючи вимоги п. 5.1 договору, належним чином свої зобов`язання не виконав, у встановлений договором строк кредит не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив, а також не здійснив оплату передбачених договором комісій.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на момент звернення до суду утворилась заборгованість у загальному розмірі 14 850 грн, яка відповідно до розрахунку позивача складається з: 5000 грн - заборгованість за тілом кредиту (порушення п. 2.2, п. 5.1 договору); 6300 грн - нараховані проценти за користування кредитом (п. 3.1–3.3 договору); 350 грн - комісія за надання кредиту (п. 4.1 договору); 700 грн - комісія за обслуговування кредитної заборгованості (п. 4.2 договору); 2500 грн - неустойка за прострочення виконання грошових зобов`язань (п. 6.1 договору). 
Позивач зазначає, що вказана заборгованість підтверджується належними доказами, а саме кредитним договором, підтвердженням його укладення, заявкою на отримання кредиту, платіжними документами щодо перерахування коштів, а також розрахунком заборгованості.
З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, а також понесені судові витрати.
Ухвалою від 28 січня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку (шляхом надсилання ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими до неї документами за зареєстрованим місцем його проживання). Крім того, інформація щодо розгляду справи наявна на офіційній сторінці Богородчанського районного суду Івано-Франківської області в мережі Інтернет на веб-сайті судової влади. Своїм правом на подання відзиву відповідач не скористався, заяв чи клопотань щодо розгляду даної справи від нього не надходило.
З огляду на викладене, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Судом встановлено, що 16 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 16.12.2024-100002216, шляхом приєднання відповідача до його умов в електронній формі, що відповідає порядку, визначеному умовами договору щодо його укладення, зокрема шляхом акцепту оферти та підтвердження волевиявлення позичальника за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до умов кредитного договору, а саме п. 2.1 договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти (кредит), а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти і інші платежі, передбачені договором.
Згідно з п. 2.2 договору, сума кредиту становить 5000 грн, а відповідно до п. 2.3 договору строк користування кредитом визначено у 147 календарних днів з дати його надання. При цьому, відповідно до п. 2.4 договору, кінцевий строк повернення кредиту встановлено як 11 травня 2025 року.
Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов п. 2.1 договору позивач здійснив перерахування кредитних коштів на платіжний засіб, зазначений відповідачем, що підтверджується платіжними документами від 16 грудня 2024 року, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що кредитодавець виконав свої зобов`язання у повному обсязі.
Відповідно до умов договору щодо платності користування кредитом, а саме п. 3.1 договору, позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами. При цьому, відповідно до п. 3.2 договору, встановлено процентну ставку «Стандарт» у розмірі 1% за кожен день користування кредитом, а згідно з п. 3.3 договору у наступних періодах застосовується процентна ставка «Економ» у розмірі 0,5% за кожен день користування кредитом.
Крім того, відповідно до умов договору щодо додаткових платежів, а саме п. 4.1 договору, позичальник зобов`язаний сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 350 грн, а відповідно до п. 4.2 договору - комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 700 грн.
Згідно з п. 5.1 договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити всі передбачені договором платежі у строки, визначені договором.
Разом з тим, відповідно до п. 6.1 договору, у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю неустойку у розмірі 75 грн за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Судом встановлено, що відповідач, отримавши кредитні кошти, всупереч вимогам п. 5.1 договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме у встановлений строк кредит не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив, а також не здійснив оплату передбачених договором комісій.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, складеного на підставі умов договору, зокрема положень п. 3.1-3.3, п. 4.1, п. 4.2, п. 6.1 договору, станом на момент звернення до суду утворилась заборгованість у загальному розмірі 14 850 грн, яка складається з: 5000 грн - заборгованість за тілом кредиту (порушення умов п. 2.2, п. 5.1 договору); 6300 грн - нараховані проценти за користування кредитом (відповідно до п. 3.1–3.3 договору); 350 грн - комісія за надання кредиту (відповідно до п. 4.1 договору); 700 грн - комісія за обслуговування кредитної заборгованості (відповідно до п. 4.2 договору); 2500 грн - неустойка за прострочення виконання грошових зобов`язань (відповідно до п. 6.1 договору). 
Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Отже, судом установлено факт не виконання відповідачем узятих зобов`язань за кредитним договором, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору.
Суд бере до уваги, що відповідачем не надано жодних доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором, не подано відзиву на позовну заяву, відсутні заперечення чи контррозрахунок заборгованості, у зв`язку з чим викладені позивачем обставини не спростовані.
Щодо стягнення комісії:
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, вказаним законом безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту.
Водночас, наявність такої комісії вимагає зазначення в кредитному договорі переліку додаткових та супутніх фінансових послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням/поверненням кредиту, що надаються позичальнику, адже, само по собі надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку/фінансової установи, й виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Кредитний договір № 16.12.2024-100002216 від 16 грудня 2024 року передбачає сплату комісії за наступне.
Пункт 8: Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі – "Комісія за надання", "Комісія"; економічна сутність – плата за надання Кредиту) – 7% від суми Кредиту та дорівнює 350 грн. 00 коп. 
Пункт 9 : Комісія за обслуговування кредитної заборгованості – 350 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості.
Разом з цим у розділі кредитного договору "8. Позичальник має право" передбачено право позичальника на отримання інформації за договором, плата за одержання такої інформації ні в умовах кредитного договору не передбачена.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.
Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 686/9372/16, провадження № 61-663св21 від 15 грудня 2021 року.
У даній справі передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю комісійну винагороду за надання кредиту та за обслуговування кредитної заборгованості .
Однак, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04).
Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 року у справі № 183/2122/15 дійшов висновку, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, облік заборгованості тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу), або що вчиняються з метою встановлення, зміни чи припинення правовідносин (укладення кредитного договору тощо).
У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі щомісячної комісії за управління кредитом без конкретизації послуг, що надаються клієнту, а також нарахування комісії за дії, які за законом мають бути безоплатними, є незаконним, а відповідні умови договору – несправедливими.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 740/4328/14 та у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі № 6-2071цс16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 дійшла висновку, що положення договору споживчого кредиту, якими передбачено щомісячну плату за обслуговування кредиту, що фактично є платою за дії, які банк здійснює на власну користь і які вже враховані в процентній ставці, є нікчемними і не створюють обов`язків для споживача.
Закон України "Про захист прав споживачів" визначає, що послугою є діяльність виконавця з надання споживачеві певного блага, а споживчий кредит - це кошти, що надаються на придбання продукції для особистих потреб споживача. Будь-які додаткові платежі, що не пов`язані з реальною додатковою послугою, є такими, що суперечать закону.
Відтак, позовна вимога позивача в частині стягнення комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості не підлягає задоволенню.
Щодо стягнення неустойки:
Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно Договору, неустойка - 75 грн 00 коп, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
У позовній заяві позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 2500 грн неустойки.
Однак, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Таким чином, неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Воєнний стан в Україні запроваджено Указом Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 № 2102-ІХ, з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Дія режиму воєнного стану триває.
Таким чином, враховуючи імперативний характер наведених норм закону, а також те, що спірні правовідносини виникли та існують у період дії воєнного стану, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача неустойки, передбаченої п. 6.1 кредитного договору, відсутні, оскільки така відповідальність прямо виключена законом.
Отже, позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 11 300,00 грн (5 000,00 грн - тіло кредиту; 6 300,00 грн - проценти).
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що позовні вимоги задоволено частково, а саме на суму 11 300 грн із заявлених 14 850 грн, що становить 76,09 % від загального розміру позовних вимог.
Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується матеріалами справи .
З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме: 2 662,40 грн ? 76,09 % = 2 025,07 грн.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2 025,07 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 16.12.2024-100002216 від 16 грудня 2024 року у розмірі 11 300 (одинадцять тисяч триста) грн 00 коп, що складається з: 5 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 6 300,00 грн - проценти за користування кредитом. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 2 025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн 07 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування, ім`я сторін та інших учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», адреса місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ 37356833.
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2026 року.

Суддя: