15.04.2026 

Справа №337/1046/26
Провадження № 2/337/1147/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року м.Запоріжжя
Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді -Ширіної С.А.,
за участі секретаря судового засідання- Бикової С.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
19.02.2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 з вказаним позовом.
Позов обґрунтовано тим, що 17.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю « Міолан» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено кредитний договір №3430521, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. шляхом зарахування коштів на банківську карту.
На підставі договору факторингу право вимоги за названим кредитним договором перейшло від ТОВ «Міолан» до ТОВ «Факторинг Партнерс.
Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконав, що призвело до утворення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 27900,00 грн, з яких заборгованість по кредиту становить 10000,00 грн., заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 16000,00 грн., заборгованість за комісією - 1900,00 грн., які разом з судовим збором і витратами на професійну правничу допомогу у розмірі 15562,40 грн. ТОВ ««Факторинг Партнерс»» просило стягнути з відповідача.
Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 25.02.2026 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, також було встановлено строки для реалізації права сторін на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
У відзові представник відповідача вважав позов таким, що не підлягає задоволенню через необгрунтованність та безпідставність. Відзив обгрунтовано тим, що позивач не надав доказів, що саме електронним підписом відповідача підписано кредитний договір, що саме цей кредитний договір погоджував відповідач. Також, у відзові вказано про відсутність належних доказів перерахування на рахунок відповідача кредитних коштів, а розрахунок заборговності не є доказами перерахування кредитних коштів і, відповідно, заборговності відповідача. Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на нарахування відсотків за межами встановленого 30-ти денного строку кредитування. Зазначено, що вимога про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 16000,00 грн., які нараховані поза межами кредитного договору задоволенню не підлягає. Умову про нарахування комісії представник відповідача вважав нікчемною в силу ст. 228 ЦК України, відповідно, вказував безпідставність позовної вимоги про стягнення комісії у розмірі 1900,00 грн. Витрати на правову допомогу представник відповідача вважав завищеними і неспівмірними із складністю справи та витраченим адвокатом часом на підготовку позову та просив їх зменшити до 2000 гривень. 
Відповідаючи на відзив представник позивача зазначив, що сторонни вільні у встановлені умов і форми договору. Законодавство передбачає можливість укладення договору в електронній формі і може бути підписаний електронним підписом у формі одноразового ідентифікатора. ОСОБА_1 було ідентифіковано в системі первісного кредитодавця, де відповідач ввів свої дані, що підтверджується довідкою про ідентифікацію. Отримавши електронний ідентифікатор відповідач підписав ним кредитний договір, зазначив дані своєї банківської картки на яку в подальшому отримав кошти. Проценти нараховані відповідачу у відповідності до умов договору. Сторони кредитного договору погодили, що у разі продовження користування кредитом після строку його повернення строк кредитування продовжується автоматично і додаткового оформлення не вимагає. Відповідно до вказаних умов було нараховано відсотки. Сплату комісії погоджено при укладенні кредитного договору, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відмова від сплати відсотків і комісії з боку відповідача є безпідставною і не законною. Щодо витрат позивача на правничу допомогу вказано, що вони є співмірними складності справи і доведені належними доказами. При цьому звернуто увагу на те, що представником відповідача не надано доказів на підтвердження не співмірності витрат на правничу допомогу.
В судове засідання представник позивача не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 3430521 (далі за текстом Кредитний договір) в електронній формі, відповідно до умов якого останній на картковий рахунок має бути надано кредит в сумі 10000,00 грн. на умовах зворотності строком на 30 днів до 16.01.2022, із сплатою комісії 1900 грн., яка нараховується за ставкою 19% у сумі кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом 7500,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування ним. Тип процентної ставки - фіксована (п.п. 1-1 - 1.7, 2.1 Кредитного договору).
Продовження вказаного в п.1.3 Кредитного договору 30-ти денного строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах.
Пролонгація на пільгових умовах предбачала право Позичальника неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (пп. 2.3.1.1 Кредитного договору).
Підпунктом 2.3.1.2 Кредитного договору передбачено, що Позичальник може збільшити строк кредитування на стандартних (базових) умовах на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору - 5% за день.
Після пролонгацї строк кредитування, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати), змінюються пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються Кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується Кредитодавцем в особистому кабінеті Позичальника, який уповноважує Кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення (пп. 2.3.2 Кредитного договору).
Сторони Кредитного договору у пп. 2.4.1 погодили, що позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п.1.4. Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.
Як свідчить наданий суду примірники Кредитного договору він підписаний з боку відповідача одноразовим ідентифікатором U86003.
Даний одноразовий ідентифікатор було надіслану відповідачу, як свідчить довідка про ідентифікацію ТОВ «Мілоан», 17.12.2021 на телефон + НОМЕР_3 . Саме такий номер телефону відповідача вказано у анкеті - заяві на кредит №3430521 та договорі про споживчий кредит від 17.12.2021.
Відповідно до квитанції платіжної системи ТОВ «Фінансова компанія Елаєнс» від 17.12.2021 ОСОБА_1 як власник платіжної картки НОМЕР_2 отримала 17.12.2021 року 10000,00 гривень за кредитним договором №3430521 від 17.12.2021.
Відповідач, отримавши кредит свої зобов`язання із сплати кредиту і нарахованих відсотків не виконав.
Даних про пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах матеріали справи на момент її розгляду не містять.
На підставі договору факторінгу № 26-07/2024 від 26.07.2024 право вимоги за кредитним договором перейшло від ТОВ «Міолан» до ТОВ «Факторинг партнерс» (далі за текстом - Договір факторингу).
За названим договором одна сторона (фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Договором факторингу у пп.пп. 6.1.2 - 6.1.3 передачено перехід від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Факторинг партнерс» прав вимоги заборгованості до Боржників в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників для друку згідно Додатку № 4. Підписання даного акту погоджено також у вигляді електронних документів з накладанням на них КЕП уповноважених представників Сторін.
Реєстр Боржників визначено Договором факторингу як інформацію, що стосується Боржників, оформлена за формою, визначеною в Додатку № 1 до цього Договору (форма Реєстру Боржників в електронному вигляді) та Додатку №3 (форма Реєстру Боржників для друку) до цього Договору. Додаток №3 може бути підписаний Сторонами в паперовому вигляді або в електронному вигляді (з накладенням на нього КЕП у сервісі «ВЧАСНО»).
Акту прийому-передачі Реєстру Боржників було складено 26.07.2024 та підписано електронними підписами уповноважених осіб сторін договору факторингу (директорів).
До позову додано витяг з Додатку №3 до Догвору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024 - Реєстр боржників для друку до Догвору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024 із даними боржника - ОСОБА_1 , даними кредитного договору, сумою заборгованості за кредитом - 10000 грн., сумою заборгованості за відсотками - 16000,00 грн., заборгованістю за комісією - 1900,0 грн., а всього 27900,00 грн.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частинапершастатті1048 ЦК України).
Частиною другою статті1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття1055 ЦК України).
Законом України «Про споживче кредитування» у пункті 1-1 статті 1 визначено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Споживчий кредит визначено п. 11 названого закону, як грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбчено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом, крім іншого, включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
За правилами частини дванадцятої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Відповідно до приписів статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
В даній справі суд виходить з того, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню (висновок Верховного суду, викладений в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21).
Враховуючи вищевикладені обставини, позивачем доведено укладення кредитного договору з відповідачем на встановлених судом умовах та надання кредитних коштів у розмірі 10000,00 грн.
Крім того, заперечуючи укладення Кредитного договору представник відповідача в той же час посилався на нарахування відсотків поза строком кредитування, визначеним договором та вважав положення щодо нарахування комісії нікчемними.
Заперечення позовних вимог щодо стягнення відсотків через їх нарахування поза строками кредитування, встановленими договором, можливе виключно за умови погодження відповідачем таких положень (щодо відсотків і комісії) в Кредитному договорі.
Крім того , не спростовано отримання відповідачем на цей номер, як встановлено судом вище, одноразового ідентифікатора та використання останнього для підписання Кредитного договору, як підставу для отримання кредитних коштів.
Отже, суд вважає, що надані позивачем докази, зокрема договір від 17.12.2021 року та розрахунок заборгованості за ним є належними та допустимим доказом існування заборгованості.
Що ж стосується розміру процентів за користування кредитними коштами, який був погоджений сторонами кредитного договору та відповідно до розрахунку заборгованості складає 16000,00 грн. суд зазначає наступне.
Зокрема, відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).
Частиною першоюстатті 1048 ЦК Українипередбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості складає 16000,00 грн, перевищує суму, отриману відповідачем у позику 10000 грн.
Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не зміг ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Мілоан», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Отже, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другійстатті 627 ЦК Українизасадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи частини четвертоїстатті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частинирішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено врішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509та ч.1-2 ст.627 ЦК Українизасадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальникамифізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).
Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 16000,00 грн не є співрозмірною сумі кредиту у 10000,00 грн за договором, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів.
З приводу комісії за обслуговування, яку суд першої інстанції вважав незаконною в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід зазначити, що він не врахував, що законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін в 2017 році з прийняттямЗакону України «Про споживче кредитування», тобто саме з цього часу, законодавець залишив за банком можливість встановлення комісії під час укладення кредитних договорів.
Зокрема 10 червня 2017 року набув чинностіЗакон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим уЗаконі України «Про захист прав споживачів»текст статті 11 викладено в такій редакції: «ЦейЗаконзастосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятоїстатті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»з набуттям чинностіЗакону України «Про споживче кредитування»залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першоїстатті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другоюстатті 8 Закону України «Про споживче кредитування»до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже,Закон України «Про споживче кредитування»передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинностіЗаконом України «Про споживче кредитування»щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22).
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст.1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосуванняст.11 Закону України "Про споживче кредитування", які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Включення до тексту кредитного договору від 17.12.2021 року умови про необхідність сплати відповідачем комісії за користування кредитом (п.1.5.1) у розмірі 1900,00 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.
За встановлених обставин позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом, комісією підлягають задоволенню, а позовні вимоги щодо стягнення заборгованісті за нарахованими відсотками підлягають частковому задоволенню.
Щодо витрат на правничу допомогу суд виходить з такого.
02.07.2024 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» було укладено Договір про надання правової допомоги №02-07/2024 за яким Адвактьско об`єднання приймає на себе юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором (п. 1.1).
Відповідно до п. 4.1 Договору про надання правової допомоги вартість послуг узгоджується у заявці на надання юридичної допомоги, яка є невід`ємною частиною до цього Договору.
За положеннями п.п. 4.3, 4.5 Договору про надання правової допомоги факт надання послуг за Догвором підтверджується Актом про надання юридичної допомги. Сума, визначена в Акті про надання юридичної допомги, є гонораром Адвокатського об`эднання за надання юридичної допомоги та поверненню не підлягає.
01.01.2026 позивачем і Адвокатським об`єднанням складено заявку на надання юридичної допомоги № 791 про юридичні послуги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 : надання усної консультації з вивченням документів - 4000,00 грн. (2 год. по 2000,00 грн.), складання позовної заяви про стягнення боргу - 9000,00 грн. (3 год. по 3000,00 грн.).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом, за ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
30.01.2026 позивачем та Адвокатським об`єднанням підписано Акт про надання юридичної допомоги № 27 від 30.01.2026, яким встановлено надання юридичної допомоги з надання усної консультації з вивченням документів - 4000,00 грн. (2 год. по 2000,00 грн.), складання позовної заяви про стягнення боргу - 9000,00 грн. (3 год. по 3000,00 грн.).
У відповідності до сформованої практики Європейського суду з прав людини при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (рішення у справі "Дубовик проти України" від 15 січня 2010 року, та «Гуриненко проти України» від 18 лютого 2010 року).
В даному випадку суд виходить з положень ч. 4 ст. 136, ч. 3 ст. 141 ЦПК України та враховує складність справи, яка є малозначною і саме в позові представник позивача просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та об`м виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) - складанні задоволеного судом позову, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) для чого суд бере до уваги відносну незмінність правового регулювання спірних правовідносин, усталені висновки Верховного суду в даній категорії спорів, а також враховує ціну позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони.
Виходячи з наведеного суд вважає розумним та обґрунтованим розмір витрат на правничу допомогу на стадії подання позову про що складено Акт про надання юридичної допомоги № 27 від 30.01.2026 у розмірі 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно з частиною 1статті 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Факторінг Партнерс» сплатило судовий збір у розмірі 2662,40 грн . 
Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог (78,45 %) , ТОВ «Факторінг Партнерс» має право на відшкодування витрат зі сплати судового збору в розмірі 2088,65 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 264-265, 273-274, 279, 354-355 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовільнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг партнерс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 3430521 від 17.12.2021 в розмірі 21900,00 грн.(двадцять одна тисяча дев`ятьсот), з яких: заборгованість по тілу кредиту 10000,00 грн.; заборгованість за відсотками 10000,00 грн., заборгованість за комісією 1900,00 грн., а також - судовий збір в сумі 2088,65 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн.
В задоволенні інших позовних вимог-відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.А. Ширіна