Справа №461/1287/26
Провадження № 2/461/1779/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 квітня 2026 року м. Львів
Галицький районний суд м.Львова у складі:
головуючого судді Зубачик Н.Б., 
секретаря судових засідань Чубей К.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №776782602 від 08.09.2019 в розмірі 49297,99 грн., судові витрати із сплати судового збору в сумі 2662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.09.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 776782602 на суму 10000 грн., у формі електронного документа з використанням електронного підпису, за допомогою одноразового ідентифікатора X3W45JD8. Відповідач з метою отримання кредиту самостійно за допомогою мережі інтернет: перейшов на офіційний сайт первісного кредитора - www.moneyveo.ua, зареєструвався на даному сайті, створивши Особистий кабінет позичальника, заповнив та подав Заявку на отримання грошових коштів в кредит, в якій вказав свої персональні дані, пройшов належну перевірку (верифікацію), ознайомився та підтвердив згоду з офертою, індивідуальною частиною кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору, отримав на номер телефону, вказаний у Заявці, персональний одноразовий ідентифікатор, який потім використав для підписання кредитного договору, надав згоду (акцепт) на пропозицію (оферту) первісного кредитора щодо укладення кредитного договору (підписав кредитний договір одноразовим ідентифікатором). Одночасно з підписанням кредитного договору, первісний кредитор відправив на електронну адресу, вказану відповідачем у Заявці, електронного листа з повідомленням про успішне підписання кредитного договору та вкладеним у нього примірником електронного кредитного договору, у формі, що унеможливлює зміну його змісту. Кредитний договір укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. У кредитному договорі сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо розміру кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Згідно з умовами кредитного договору, первісний кредитор виконав свої зобов`язання та надав відповідачу грошові кошти в сумі 10000 грн., шляхом перерахування через банк-провайдер. Проте, в подальшому відповідач збільшив суму кредиту, у зв`язку з чим загальна сума становить 13000 грн. 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу №28/1118-01. У подальшому до Договору факторингу укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну його дії. Первісний кредитор та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на виконання Договору факторингу підписали Реєстр прав вимоги № 76 від 28.04.2020, за яким від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у Реєстрі прав вимоги. 05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №05/0820-01 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» на виконання Договору факторингу підписали Реєстр прав вимоги № 11 від 31.08.2023 до Договору факторингу, за яким від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у Реєстрі прав вимоги. 11.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем було укладено Договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму, яка відповідно до Реєстру боржників № б/н від 14.07.2025 становить 50649,75 грн. Відтак, відповідач перед ТОВ «ФК «Ейс»» має невиконані зобов`язання з повернення коштів, які в добровільному порядку не виконує, що зумовило звернення до суду з відповідним позовом та стягнення заборгованості в судовому порядку, просить позов задоволити. 
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.02.2026 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім того, ухвалою суду витребувано у АТ «ОТП БАНК» (ЄДРПОУ: 21685166) інформацію щодо зарахування кредитних коштів на картку позичальника та належності даної картки позичальнику.
09.03.2026 відповідач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав заяву про поновлення процесуального строку на подання відзиву, в обґрунтування такої зазначає, що він фактично ознайомився з матеріалами справи лише 04.03.2026, таким чином останнім днем строку на подання відзиву є 19.03.2026. Цього ж дня, останній подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що вимог про стягнення з нього грошових коштів за прострочення виконання зобов`язань, встановлені охоронною нормою ч.2 ст.625 ЦК України, позовна заява не містить. Також, він не погоджується з розрахунками наданими позивачем, оскільки вони містять істотні арифметичні помилки та нараховані в супереч умовам кредитного договору № 776782602. Більше того, вказує, що подані розрахунки не вказують згідно якого пункту кредитного договору вони були нараховані і який тип процентів нарахував кредитор. Вважає, що враховуючи дані умови кредитування, розрахунок за кредитним договором мав би бути наступним: тіло кредиту: 12997,78 та відсотки до сплати на кінець строку: 3421,02 грн., тобто за формулою: (тіло/100)*процентну ставку*к-сть днів = (12997,78/100)*0,94*28=3421,02 грн., загальна сума до сплати: 16418,80 грн. Враховуючи, що новий строк дії кредиту (через продовження) становив 28 днів з 24.01.2020 до 21.02.2020, то в подальшому нарахування відсотків за користування кредитом повинні були припинитись, як це передбачає ч.1 ст.1048 ЦК України. Окрім цього, зазначає, що проценти нараховані з 25.02.2020 до 28.04.2020 є нарахованими поза строком дії договору, а також такими, що підлягають списанню згідно діючого на той час Закону №533-ІХ. Заявлених позивачем додаткових нарахувань у розмірі 1351,76 грн. (пеня/штрафи) у розрахунках первісного кредитора та ТОВ «Таліон Плюс» немає, звідки ця сума і на яких підставах нарахована невідомо і матеріалами справи не підтверджується. Відповідач вказує, що відповідно до Закону України № 2120-IX від 15.03.2022, яким доповнено п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, позичальник у період воєнного стану та 30 днів після його завершення звільняється від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК, а також від сплати неустойки, штрафів і пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо відступлення прав вимог, відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази надання ТОВ «Таліон Плюс» фінансової послуги первісному кредитору. Матеріали справи не містять платіжних інструкцій, виписок чи будь яких інших доказів, що підтверджують оплату за договором факторингу від 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» визначені пунктом 5.6 Положенням про організацію операційної діяльності в банках України від 18.06.2003 №254. Отже, право вимоги до відповідача не існувало на момент укладення договору факторингу, хоча як право майбутньої вимоги на момент укладення договору мало би бути визначеним. Таким чином, вважає, що між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу не укладався, і по своїй суті таким не є. А тому, ТОВ «ФК «Ейс» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від відповідача сплати заборгованості за кредитним договором 776782602. Також зазначає, що позивач надав не правдиву інформацію стосовно наявності у відповідача кабінету електронного суду, такі дії можуть свідчити про зловживання та не дотримання процесуальних норм стороною, відтак просить переглянути суму понесених витрат позивачем на правничу допомогу враховуючи чи дійсно розмір витрат на таку відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.03.2026 розгляд справи відкладено та надано позивачу час на підготовку та скерування відповіді на відзив.
11.03.2026 представник позивача Сахарова О.І. через систему «Електроний суд» подала відповідь на відзив, відповідно до якої вважає заперечення відповідача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо переходу права вимоги за кредитним договором до позивача, зазначає, що між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до пункту 8.2 такого, строк дії цього Договору закінчується 28.11.2019. Відповідно до п. 8.6 Додатки та додаткові угоди до даного Договору набувають чинності з моменту їх підписання обома сторонами та становлять його невід`ємну частину. В подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод: №19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022, № 32 від 31.12.2023 - якими продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року. Таким чином, з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28.11.2018 по 31.12.2024. Предметом Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги. 28.04.2020 відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 76 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 46932,42 грн. Таким чином, право вимоги перейшло від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку, а отже право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 28.04.2020, тобто після укладення кредитного договору № 776782602 від 08.09.2019. Отже, відповідач, не врахував усі матеріали справи та помилково визначив, що передача права вимоги відбулася в момент укладення договору факторингу. Проте, відповідно до умов договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. Також, в подальшому 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021. Однак, додатковими угодами №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022 продовжено строк дії такого до 30.12.2024 включно, всі інші умови залишились без змін. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 49297,99 грн. З урахуванням визначених строків дії цього договору, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії. Тобто підписання реєстру прав вимоги - передача права вимоги відбулась в межах часових рамок чинності договору факторингу - до 30.12.2024. Так, 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено Договір факторингу № 11/07/25-Е, таким чином до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 50649,75 грн. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників - підтверджує факт переходу клієнту до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Окрім цього, представник позивача вказує, що виписка з особового рахунку боржника містить всі необхідні реквізити, відображає структуру заборгованості, також період заборгованості, який охоплює проміжок часу від моменту набуття позивачем прав вимоги до дати формування позовної заяви. Проте, зауважує, що сума заборгованості, зазначена у виписці не є результатом нарахувань здійснених позивачем, а така відображає фактичний обсяг боргових зобов`язань, які були нараховані попередніми кредиторами, за якими позивач набув права вимоги, та не здійснював жодних нарахувань відсотків, що свідчить про його сумлінне ставлення до своїх прав та обов`язків як нового кредитора. Також звертає увагу, що у випадку відсутності фінансування за Договорами факторингу, на що покликався відповідач у відзиві, то такі б було розірвано в односторонньому порядку кожним із Клієнтів, що унеможливлює укладання додаткових угод до вказаних договір, що чинні до сьогодні. Оскільки в договорах факторингу чітко визначено, що моментом набуття права вимоги є підписання Реєстру прав вимог або Реєстру боржників та Акту прийому-передачі реєстру позивач належним чином довів факт переходу права вимоги. Таким чином твердження відповідача на недоведеність переходу права вимоги в зв`язку з тим, що позивачем не долучено докази, що підтверджують оплату договорів факторингу є нікчемними. Водночас, щодо штрафних санкцій представник позивача вказує, що відповідно до Реєстру боржників № б/н від 14.07.2025 до Договору факторингу № 11/07/25-Е від 11.07.2025 загальна сума заборгованості становить 50649,75, яка включає 12997,78 грн. заборгованості за тілом кредиту, 36300,21 грн. заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом та 1351,76 грн. заборгованості за штрафними санкціями (пеня та штрафи), проте позивачем не заявлено вимог про стягнення штрафних санкцій, оскільки сума заборгованості, яка заявлена позивачем до стягнення становить 49297,99 грн. Вказує, що всі нараховання відсотків здійснювалось в межах погоджених умов кредитного договору. Враховуючи порушення відповідачем норм матеріального права, що регулюють договірні зобов`язання, та умов договору в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами, відтак у позивача наявні всі правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до ст.1048 ЦК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст.625 ЦК України). Також, зазначає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
07.04.2026 на виконання вимог ухвали суду від 17.02.2026 Акціонерним товариством «ОТП Банк», надано інформацію стосовно ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 (далі - Клієнт), про те, що банківська картка № НОМЕР_2 випускалась на ім`я Клієнта та була відкрита до карткового рахунку № НОМЕР_3 у валюті UAH. 09.09.2019 було зарахування переказу на картковий рахунок у розмірі 10000 грн., також 10.09.2019 було зарахування переказу на картковий рахунок у розмірі 3000 грн. Окрім цього, зазначено, що 23.05.2018 було підключено sms-інформування по операціям за картковим рахунком до якого було відкрито картку № НОМЕР_2 , до мобільного номеру телефону НОМЕР_4 , а 25.11.2020 - відключено. Мобільний номер телефону НОМЕР_4 знаходиться в анкетних даних клієнта.
Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що 08.09.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 в електронному вигляді, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором X3W45JD8, укладено договір № 776782602. Відповідно до п.1.1. за цим Договором кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 10000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. /а.с. 50-52, 41-47/.
Пунктами 1.3., 1.4. договору № 776782602 визначено, що кредит надається строком на 30 днів. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,05 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту визначеного в п.1.3. цього Договору.
Розрахунок сукупності вартості кредиту та термін платежу зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору /п.1.6. договору/.
Згідно п.4.2. договору, сторони погоджуються, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п.1.3. Договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п.1.4. цього Договору процентна ставка менша ніж 1.70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою визначеною п.1.4. - 1.5. Договору скасовуються з моменту початку їх застосуванняі до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 1,70 за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення Договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином, зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,70 розповсюджуються на весь період фактичного користування кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.1.3 Договору.
Сторони погоджуються, що проценти нараховані згідно п. 4.2 Договору після закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3. цього Договору, є процентами що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами, в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України /п.4.3. договору/.
Також, 10.09.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 776782602 від 08.09.2019, відповідно до якої Товариство зобов`язалось збільшити суму кредиту на суму 3000 грн. з 10.09.2019 на строк дії Договору № 776782602 від 08.09.2019 на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти, надані у кредит, та сплатити проценти за користування ними, відповідно до умов Договору/а.с.59/.
Згідно заявки на отримання грошових коштів в кредит від 08.09.2019, ОСОБА_1 вказав серед іншого дані своєї банківської картки, а саме: НОМЕР_2 /а.с.40/, та як вбачається із платіжного доручення від 08.09.2019, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахувало отримувачу ОСОБА_1 згідно договору №776782602 від 08.09.2019 грошові кошти у сумі 10000 грн. за реквізитами банківської картки, вказаної позичальником при оформленні кредиту /а.с.25/. Також, 10.09.2019, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахувало отримувачу ОСОБА_1 згідно договору №776782602 від 08.09.2019 грошові кошти у сумі 3000 грн. за реквізитами банківської картки, вказаної позичальником при оформленні кредиту /а.с.24/.
Також, судом встановлено, що 08.09.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 776782602 від 08.09.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов Договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк на який був наданий кредит за Договором № 776782602 від 08.09.2019 на наступну кількість днів: тридцять /а.с.54/.
29.10.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 776782602 від 08.09.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов Договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк на який був наданий кредит за Договором № 776782602 від 08.09.2019 на наступну кількість днів: двадцять один /а.с.55/.
28.11.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 776782602 від 08.09.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов Договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк на який був наданий кредит за Договором № 776782602 від 08.09.2019 на наступну кількість днів: двадцять дев`ять /а.с.56/.
30.12.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 776782602 від 08.09.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов Договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк на який був наданий кредит за Договором № 776782602 від 08.09.2019 на наступну кількість днів: двадцять вісім /а.с.57/.
24.01.2020 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 776782602 від 08.09.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди, у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов Договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк на який був наданий кредит за Договором № 776782602 від 08.09.2019 на наступну кількість днів: двадцять вісім /а.с.58/.
Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що отримав від Товариства до укладення договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 205,207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Кредитний договір укладався сторонами у формі електронного документа з використанням електронного підпису, створеного за допомогою одноразового ідентифікатора X3W45JD8. 
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Крім того, заповненням заявки позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, які є необхідними відповідно до вимог чинного законодавства України.
ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» свої зобов`язання за кредитним договором № 776782602 від 08.09.2019 виконало у повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень /а.с.24, 25/. 
Згідно розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку ОСОБА_1  має заборгованість за кредитним договором №776782602 від 08.09.2019 в сумі 49297,99 грн., з яких: 12997,78 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 36300,21 грн. прострочена заборгованість за відсотками. Разом з тим, як вбачається з виписки особового рахунку за кредитним договором №776782602 від 08.09.2019 в розмір заборгованості відповідача зарахована заборгованість за штрафними санкціями в розмірі 1351,76 грн., проте така позивачем не заявлена до стягнення.
28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було відступлено права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги /а.с.136-142/. 
Додатковою угодою №19 від 28.11.2019 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» сторони погодили, що строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 закінчується 31.12.2020, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором /а.с.147/.
31.12.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до якої сторони погодили викласти текст договору у новій редакції /а.с.148-154/.
Згідно п.5.3.4. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 в новій редакції, фактор має право: нараховувати боржникам після відступлення права вимоги проценти та інші обов`язкові платежі за кредитними договорами.
Згідно п.8.2. додаткової угоди № 26 строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1. цього Договору та закінчується 31.12.2021, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.
31.12.2021 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено додаткову угоду №27 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.12.2022 включно /а.с.158/.
31.12.2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено додаткову угоду №31 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.12.2023 включно /а.с.159/.
31.12.2023 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено додаткову угоду №32 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2024 /а.с.160/.
28.04.2020 відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 76 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 46932,42 грн. /а.с.133-134/.
Таким чином, право вимоги перейшло від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку, а отже право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 28.04.2020, тобто після укладення кредитного договору № 776782602 від 08.09.2019.
Окрім того, 05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №05/0820-01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було відступлено права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги /а.с.120-125/.
Додатковими угодами №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022 укладених між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2021 продовжено строк дії такого до 30.12.2024 включно, всі інші умови залишились без змін /а.с.129, 130/.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 49297,99 грн. /а.с.117-118/.
Також, 11.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено Договір факторингу №11/07/25-Е, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЕЙС» було відступлено право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення Права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною цього Договору /а.с.104-111/.
Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 11/07/25-Е від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 50649,75 грн. /а.с.100-103/.
Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
З правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15 слідує, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Одним із різновидів правочину, на підставі якого відбувається заміна кредитора у зобов`язанні, є договір факторингу, за яким одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Стаття 1078 ЦК України встановлює, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
При цьому, відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно з положеннями ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
Одночасно, за змістом п. 5 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4 та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою, а саме операціями з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
При цьому, реалізуючи свої повноваження у сфері формування висновків щодо застосування вказаних вище норм матеріального права, в постановах від 08.08.2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) та від 08.11.2023 року у справі № 206/4841/20 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що «договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги».
Згідно з положеннями ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Тобто, договір факторингу, як правочин на підставі якого відбувається заміна кредитора у зобов`язанні, є змішаним договором, до відповідних частин якого підлягають застосуванню положення цивільного законодавства про кредит (позику) та купівлю-продаж (або заставу).
В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі- продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Тобто, з огляду на необхідність застосування до договору факторингу в тому числі положень ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору факторингу можуть бути в тому числі права вимоги, які не існують на момент укладення самого договору, але які виникнуть або будуть набуті клієнтом у майбутньому.
Також, в постановах від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 та від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи положення ст. 1078 ЦК України, фактично визначила, що однією з ознак договору факторингу є його предмет, яким може бути лише право грошової вимоги - такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги.
Тобто, як положення національного законодавства України, так і висновки Великої Палати Верховного Суду, а також Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, чітко підтверджують той факт, що за договорами факторингу до позивача могли перейти права вимоги за Кредитним договором - грошові права вимоги до позивача, які виникли після укладення договорів факторингу.
Надані суду копії договорів факторингу з додатками до таких, які є невід`ємними його частинами, належним чином підписані уповноваженими представниками сторін договорів, скріплені їх печатками, відтак підтверджують перехід права вимоги до ОСОБА_1 від первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС».
За наведених вище обставин в їх сукупності доводи відзиву стосовно того, що позивач не довів перехід до нього права вимоги до відповідача за Кредитним договором, до уваги прийматися не можуть, оскільки такі є помилковими та не ґрунтуються на матеріалах справи. Як встановлено судом, передача права вимоги від первісного кредитора до наступних осіб відбувалася не в момент укладення рамкових договорів факторингу, а в момент підписання відповідних реєстрів прав вимоги, які є невід`ємними додатками до таких договорів. Надані позивачем реєстри прав вимоги та акти приймання-передачі підтверджують послідовний перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача, а відтак останній є належним кредитором у спірних правовідносинах.
У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з положеннями ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов 'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов 'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 та від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов 'язання.
Отже, в охоронних правовідносинах - у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання - права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов Кредитного договору кредитодавець надав відповідачу кредит на загальну суму 13000,00 грн. строком на 30 днів, який відповідно до додаткових угод на підставі звернення позичальника неодноразово продовжувався, однак останній свої зобов`язання з повернення кредиту у встановлений Кредитним договором строк не виконав, а відтак позивач вправі вимагати від відповідача повернення отриманих за Кредитним договором коштів, а також процентів за неправомірне користування такими коштами, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, з аналізу умов Кредитного договору вбачається, що сторони погодили два різні механізми нарахування процентів залежно від строку користування кредитом.
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17, проценти за користування кредитом поділяються на два види:
«Проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування».
Тобто, виходячи з умов Кредитного договору, нараховані відповідачу проценти за користування кредитом поза межами встановленого Кредитним договором строку кредитування у розмірі 36300,21 грн. є погодженою сторонами мірою відповідальності за порушення відповідачем строків повернення кредиту, які підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.
Враховуючи наведене вище, заборгованість відповідача перед позивачем складається з суми основного боргу (тіла кредиту) та процентів за користування кредитом, які відповідно до договору та цивільного законодавства, поділяються на два окремі види.
Перший вид - це проценти за правомірне користування кредитом, нараховані в межах строку дії кредитного договору, розмір яких визначено договором або законом, а порядок їх сплати врегульовано частиною першою статті 1048 ЦК України.
Другий вид - це проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами, що виникають у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, і підлягають стягненню на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Враховуючи зазначене, заперечення відповідача щодо неправомірного нарахування процентів, є необґрунтованими, оскільки не враховують нарахування процентів другого типу - за прострочене користування кредитом. Таке нарахування відповідає умовам кредитного договору, нормам цивільного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17.
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц (провадження №61-26417св18) викладена правова позиція, що «за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства
у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Як встановлено судом, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, допустивши заборгованість. Аргументи відповідача щодо неправильності розрахунку заборгованості є помилковими, оскільки умовами кредитного договору прямо передбачено можливість нарахування процентів як у межах строку кредитування, так і за період фактичного користування кредитом у разі прострочення, при цьому сторони погодили підвищену процентну ставку за понадстрокове користування кредитом. Таким чином, нарахування процентів після спливу строку кредитування відповідає умовам договору та вимогам закону.
Посилання відповідача на припинення нарахування процентів після закінчення строку кредиту суперечить умовам укладеного договору, якими передбачено інше правове регулювання, зокрема застосування положень про відповідальність за прострочення грошового зобов`язання.
Щодо тверджень про застосування законодавства, прийнятого у зв`язку з поширенням COVID-19 та воєнного стану, суд зазначає, що позивач не заявляє вимог про стягнення штрафних санкцій (пені, штрафів), а заявлена до стягнення сума складається з основного боргу та процентів, які є платою за користування кредитом, а не штрафними санкціями, відтак наведені норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій частині.
Доводи відповідача щодо арифметичних помилок у розрахунку заборгованості є безпідставними, оскільки останній не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували інший, обґрунтований розрахунок, що відповідає умовам кредитного договору та фактичним обставинам справи. Запропонований відповідачем розрахунок не враховує погоджених сторонами умов щодо нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а відтак не може бути прийнятий судом.
Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані у кредит, відтак суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2662,40 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Так, представник позивача просить стягнути витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
В даному випадку позивач підтверджує понесення ним витрат на професійну правничу допомогу наступними доказами, а саме: копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №7073/10 від 19.10.2018, Договором про надання правничої допомоги №20/08/25-01 від 20.08.2025; протоколом погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги №20/08/25-01 від 20.08.2025; Додатковою угодою №25770915584 до Договору про надання правничої допомоги №20/08/25-01 від 20.08.2025, Актом прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 на суму 7 000,00 грн., з яких за складання позовної заяви - 5000,00 грн., вивчення матеріалів справи - 1000,00 грн., підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації - 500 грн., підготовка клопотання щодо отримання інформації - 500 грн. /а.с.77-83/.
Однак, відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК України встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані представником позивача документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), а також суд враховує те, що вказана категорія справи є справою малозначною, незначної складності, а також наявність усталеної судової практики в аналогічних справах, суд дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. не є цілком співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Відтак, з врахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу розмірі 2000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 205, 207, 215, 526, 530, 612, 625, 629, 1049, 1054, 1078, 1079, ЦК України, ст.ст.81, 128, 133, 137, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК України, суд - 
в и р і ш и в :
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором №776782602 від 08.09.2019 в розмірі 49297(сорок дев`ять тисяч двісті дев`яносто сім) грн. 99 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» сплачений судовий збір в розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», ЄДРПОУ 42986956, адреса: 02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, кабінет 13, електронна адреса: fincomace@gmail.com.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суддя Зубачик Н.Б.