ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 березня 2026 року   місто Чернівці справа №727/9067/25
провадження №22-ц/822/385/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н. К.
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач – Чернівецька міська рада,
відповідач – ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 грудня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року позивач Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог:  ОСОБА_2 , служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженні земельною ділянкою.
Посилалася на те, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 17 липня 2001 року №606/15 погоджено проектування та надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки під будівництво приватному підприємству «Колос» триквартирного житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0600 га на АДРЕСА_1 згідно з викопіюванням з генплану.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06 серпня 2002 року №288/7 передано функції замовника на переобладнання та завершення будівництва ОСОБА_3 3-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0600 га від приватного підприємства «Колос» за взаємною згодою.
Рішенням Чернівецької міської ради від 27 лютого 2003 року №172 затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.
ОСОБА_3 23 травня 2003 року виданий Державний акт на право власності на землю, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності за №8.
ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу права земельної ділянки 30 травня 2003 року продав, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку площею 0,0600 га, в межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 7310136300:25:002:0101).
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 серпня 2003 року №606/16 дозволено ОСОБА_4 будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0600 га.
ОСОБА_4 12 вересня 2003 року виданий Державний акт на право власності на землю, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності за №125.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 грудня 2003 року №998/25 внесено зміни згідно з поданою заявою до пункту 1.1 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 серпня 2003 року №606/16 про надання ОСОБА_4 дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: замість « ОСОБА_4 » вважати вірним «підприємцю ОСОБА_4 » та замість «будівництво індивідуального житлового будинку» вважати вірним «будівництво чотириквартирного житлового будинку» в межах відведеної земельної ділянки згідно з Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку від 23 травня 2003 року №8.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 квітня 2006 року №21/1 затверджено акт державної приймальної комісії від 12 квітня 2006 року щодо прийняття в експлуатацію чотириквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 площею 1071,4 кв.м., з них житлова площа - 430,40 кв.м.
На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 квітня 2006 року №21/1 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 травня 2007 року.
На земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , що знаходилась у власності ОСОБА_4 (площею 0,0600 (кадастровий номер 7310136300:25:002:0101)), ПП «Вітязь» (інженер ОСОБА_5 ) розроблений проект розподілу земельної ділянки, який погоджений Чернівецьким міським управлінням земельних ресурсів Чернівецьке обласного управління земельних ресурсів Державного комітету України, за яким утворені такі 4 земельні ділянки: №1 - кадастровий номер 7310136300:25:002:0060 площею 0,0150 га (власник ОСОБА_4 ); №2 - кадастровий номер 7310136300:25:002:0061 площею 0,0150 га (власник ОСОБА_6 ); №3 - кадастровий номер 7310136300:25:002:0062 площею 0,0150 га (власник ОСОБА_4 ); №4 - кадастровий номер 7310136300:25:002:0063 площею 0,0150 га (власник ОСОБА_4 ).
ОСОБА_4 27 липня 2007 року продав, а ОСОБА_6 купив частину земельної ділянки площею 0,015 га кадастровий номер 7310136300:25:002:0061. За цим же договором купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_6 набув 25/100 часток чотириквартирного житлового будинку. Крім того, сторони домовилися про виділ у натурі 25/100 часток чотириквартирного житлового будинку (квартира АДРЕСА_2 ).
ОСОБА_7 25 вересня 2009 року продав, а ОСОБА_8 купила поділене в натурі нерухоме майно (чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 270 кв.м. вт.ч. житловою 113 кв.м.). За цим же договором до ОСОБА_8 перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,015 га кадастровий номер 7310136300:25:002:0061. Вказане майно знаходиться на АДРЕСА_1 . 
За наявною інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майне та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 01 листопада 2024 року:
- ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку (кадастровий номер 7310136300:25:002:0062) за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (дата реєстрації - 06.07.2018р.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1599047873101);
- ОСОБА_4 продав ОСОБА_9 земельну ділянку (кадастровий номер 7310136300:25:002:0063) за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (дата реєстрації - 06.07.2018; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1594444573101);
- ОСОБА_4 набув право власності за договором купівлі-продажу нерухомого майна з одночасним його виділом у натурі на земельну ділянку (кадастровий номер 7310136300:25:002:0060) за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що (присадибна ділянка) (дата реєстрації - 06.07.2018; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1594413073101);
- ОСОБА_1 15 серпня 2018 року набув (за договором дарування частки житлового будинку від 14 серпня 2018 року) 25/100 часток чотириквартирного житлового будинку літ. А, складаються з приміщення квартири 
АДРЕСА_3 ОСОБА_9 06 серпня 2018 року набув (за договором дарування частки житлового будинку від 06 серпня 2018 року) у власність 25/100 часток чотириквартирного житлового будинку літ. А, складаються з приміщення квартири 
АДРЕСА_4 ОСОБА_4 15 серпня 2018 року залишилось 25/100 майна.
Згідно з інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_1 21 лютого 2022 року зареєстровано квартиру АДРЕСА_5 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2589692573060).
Підставою для державної реєстрації стало рішення ІІІевченківського районного суду міста Чернівці від 11 січня 2022 року у справі №727/11894/21.
Так, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2022 року у справі №727/11894/21 затверджено мирову угоду від 05 січня 2022 року, укладену сторонами по справі та визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2589692573060): квартиру загальною площею 94,6 кв.м., житловою площ 65,5 кв.м. на АДРЕСА_1 .
Позивач звертає увагу, що об`єкт нерухомості, житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1589984873101), перебуває у спільній частковій власності. Кожному співвласнику будинку належить по 25/100 часток житлового будинку. Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 не є багатоквартирним будинком, що в свою чергу унеможливлює існування в ньому квартири АДРЕСА_6 .
Крім того, посадовими особами управління регулювання земельних відносин та управління містобудування та архітектури департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради був здійснений комісійний вихід на АДРЕСА_1 .
Комісією при обстеженні земельної ділянки за вказаною адресою (кадастрові номери 7310136300:25:002:0060, 7310136300:25:002:0061, 7310136300:25:002:0062, 7310136300:25:002:0063) та прилеглої території, було встановлено, що на власних земельних ділянках з кадастровими номерами 7310136300:25:002:0060, 7310136300:25:002:0061, 7310136300:25:002:0062, 7310136300:25:002:0063 знаходиться нерухоме майно.
На прилеглій до земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:25:002:0060 території розташовується нерухоме майно, на яке відсутні дозвільні документи на будівництво, в експлуатацію нерухоме майно не приймалось, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки або будівельний паспорт не видавалися. Чернівецькою міською радою рішення щодо надання земельної ділянки прилеглої до ділянки з кадастровим номером 7310136300:25:002:0060 не приймалося, відповідно документи на цю земельну ділянку на право володіння або користування відсутні.
Крім того, за межами земельних ділянок з кадастровими номерами 7310136300:25:002:0060, 7310136300:25:002:0061, 7310136300:25:002:0062, 7310136300:25:002:0063 без дозвільних документів встановлена цегляна огорожа.
Просили ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Чернівецькою міською радою самовільно зайнятою земельною ділянкою розташованою на АДРЕСА_1 , шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) самочинно збудованої будівлі (квартири АДРЕСА_6 ) та цегляної огорожі і відновлення попереднього стану земельної ділянки, який існував до порушень прав та стягнути з відповідача судові витрати понесені із розглядом даної справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 грудня 2025 року у задоволенні позову Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядженні земельною ділянкою – відмовлено.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Чернівецька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, оскільки рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що знесення самочинної забудови є надмірним втручанням у право на житло відповідача, оскільки право на житло відповідача не може виникати з порушення закону та прав власника земельної ділянки.
Разом із цим, пропорційність означає баланс між захистом прав позивача та мінімізацією втручання у права відповідача, але цей баланс не може призводити до легалізації самочинного будівництва. 
Суд першої інстанції неправомірно ототожнив факт реєстрації з правом на законне житло. Згідно з даними Державного реєстру речових прав, квартира АДРЕСА_6 була зареєстрована за ОСОБА_1 21 лютого 2022 року. 
Однак, сама реєстрація не усуває факту самочинного будівництва, адже відповідно до ст. 376 ЦК України право власності на самочинне будівництво не виникає, а сам факт державної реєстрації права власності на самочинне будівництво не змінює його правового режиму. Верховний Суд у своїй практиці (зокрема постанови від 14.08.2024 у справі № 638/4670/22 та від 15.11.2023 у справі №916/1174/22) чітко зазначив, що вимоги про скасування реєстрації чи припинення права власності не є належним способом захисту, оскільки вони не вирішують юридичної долі самочинного майна і не відновлюють єдність правового режиму земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Єдиним ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки у випадку, коли право власності на самочинне будівництво зареєстроване у реєстрі, є вимога про його знесення або визнання права власності на нього відповідно до ст.376 ЦК України.
Суд першої інстанції безпідставно поставив право на житло відповідача вище за право власності позивача. Так, матеріали справи свідчать, що у ОСОБА_2 , дружини відповідача, іншого житла немає. Проте, відсутність іншого житла не легалізує самочинну забудову і не позбавляє позивача права вимагати усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою.
Крім того, суд першої інстанції неправомірно ототожнив право малолітньої дитини на житло з правом проживати у самочинно збудованому приміщенні (квартирі) на земельній ділянці позивача.
Факт реєстрації місця проживання дитини у самочинно збудованому приміщенні не змінює його правового режиму. Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України таке будівництво залишається самочинним і підлягає знесенню або приведенню у відповідність до закону.
В даному випадку, права дитини на житло та реєстрація місця проживання захищаються іншими нормами законодавства, але вони не можуть реалізовуватися за рахунок порушення прав власника земельної ділянки, позивача у справі. Вважають, що забезпечення житлом дитини у випадку знесення незаконної будівлі є обов`язком законних представників дитини, а не власника землі. 
Тому, прописка дитини у самочинному приміщенні (квартирі) не може бути підставою для відмови у знесенні незаконної забудови, оскільки це суперечить закону та практиці Верховного Суду, оскільки закон не може поступатися перед незаконним будівництвом. Крім того, наявність прописки в самочинному приміщенні (квартирі) осіб, навіть дитини, не перетворює самочинне приміщення на житло, а батьки дитини зобов`язані забезпечити дитину житлом іншим законним способом.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зробивши акцент лише на соціальному аспекті (право на житло), але не врахувавши імперативні положення Цивільного кодексу України щодо самочинного будівництва, у зв`язку із чим, рішення суду першої інстанції суперечить положенням статті 376 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України та усталеній практиці Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування відповідно до частини четвертої статті 263 ПТТК України.
Звертають увагу, що Чернівецькою міською радою не приймалось рішень про передачу у власність чи користування відповідачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , тому зазначений вище об`єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом.
При цьому, об`єкт нерухомого майна, квартира АДРЕСА_5 , збудовано без дозвільних документів та без надання земельної ділянки у встановленому земельним кодексом порядку. Підставою реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт має бути судове рішення про визнання (набуття) цього права у розумінні частини третьої статті 376 ЦК України та пункту 9 частини першої статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Суд першої інстанцій на вказане уваги не звернув, не надав оцінки факту об`єктивно існуючих перешкод Чернівецькій міській раді у здійсненні права власності та користування земельною ділянкою. Таким чином, суд першої інстанції не вирішив по суті позовної вимоги Чернівецької міської ради.
Окрім того, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі та підтримано позовні вимоги. Проте така заява у матеріалах справи відсутня, її фактично не подавалося. Таким чином, суд безпідставно поклав у основу рішення обставину, яка не підтверджена доказами.
Вказане свідчить про істотне порушення норм процесуального права, а саме принципу змагальності сторін та вимог щодо законності й обґрунтованості судового рішення. Це порушення призвело до необґрунтованого позбавлення сторони права на участь у процесі та захист своїх інтересів. Відповідно до статті 376 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пустовіт І.Я. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказала, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 .
У цій квартирі проживають та зареєстровані його невістка ОСОБА_2 та малолітня онука ОСОБА_10 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громад (копії витягів та свідоцтва про народження дитини містяться в матеріалах справи).
Іншого житла на праві приватної власності ОСОБА_2 немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 жовтня 2025 року №447854296, яка міститься в матеріалах справи.
Тобто, як вірно встановлено судом першої інстанції, фактично, у цій справі Чернівецька міська рада хоче позбавити житла мати та її малолітню доньку.
Крім того, цій справі було залучено службу у справах дітей Чернівецької міської ради в якості третьої особи на сторона відповідача, якою було проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою АДРЕСА_7 .
Службою у справах дітей за наслідками обстеження житлово-побутових умов 08 грудня 2025 року було складено акт обстеження житлово-побутових умов та встановлено, що за адресою АДРЕСА_7 проживають та мають постійне місце проживання ОСОБА_2 – мати дитини, ОСОБА_9 – батько дитини, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено всі умови.
Вважають, що судом першої інстанції вірно встановлено, що вимога позивача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою розташованою на АДРЕСА_1 , шляхом знесення за рахунок ОСОБА_1 самочинно збудованої будівлі (квартири АДРЕСА_6 ) та цегляної огорожі і відновлення попереднього стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, має фактичним наслідком позбавлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_10 права на житло та, відповідно, виселення, оскільки втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, а одним із головних завдань держави є забезпечення права дитини на житло, зокрема забороняючи виселення без надання альтернативного житла.
Крім цього, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Як вбачається з листа інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю від 12 грудня 2024 року, який міститься в матеріалах справи, у інспекції відсутні підстави для проведення заходів державного архітектурно-будівельного контролю у порядку проведення позапланової перевірки.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що  ОСОБА_4 12 вересня 2003 року виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої в АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності за №125.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 серпня 2003 року №606/16 дозволено ОСОБА_4 будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0600 га.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 квітня 2006 року №21/1 затверджено акт державної приймальної комісії від 12 квітня 2006 року щодо прийняття в експлуатацію чотириквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 площею 1071,4 кв.м., з них житлова площа - 430,40 кв.м.
На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25 квітня 2006 року №21/1 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 травня 2007 року.
Встановлено, що земельна ділянка розподілена згідно проекту розподілу на 4 земельні ділянки з кадастровими номерами: 7310136300:25:002:0060 площею 0,0150 га; 7310136300:25:002:0061 площею 0,0150 га; 7310136300:25:002:0062 площею 0,0150 га; 7310136300:25:002:0063 площею 0,0150 га.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 21 липня 2025 року:
- земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:25:002:0060 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії та номеру ЧВ/048312;
- земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:25:002:0061 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить ОСОБА_6 ;
- земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:25:002:0062 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 14.08.2018 року;
- земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:25:002:0063 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,015 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 06.08.2018 року.
Крім цього, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 належать на праві власності по 25/100 частин в будинку по АДРЕСА_1 кожному.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 27 червня 2025 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 94,6 кв.м., в т.ч. житловою 65,5 кв.м.
З листа директора департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради вбачається, що поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером 7310136300:25:002:0060 за адресою АДРЕСА_1 знаходиться самочинна прибудова орієнтовною площею 0,0237 га.
До вказаного листа доданий акт обстеження земельних ділянок та топографічний план, з яких також вбачається, що на прилеглій до земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:25:002:0060 території розташовується нерухоме майно, на яке відсутні дозвільні документи на будівництво, в експлуатацію нерухоме майно не приймалось, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки і будівельний паспорт не видавалися. Документи на право власності на землю чи користування землею на прилеглу земельну ділянку не видавались. За межами земельних ділянок з кадастровими номерами 7310136300:25:002:0060, 7310136300:25:002:0061, 7310136300:25:002:0062, 7310136300:25:002:0063 встановлена цегляна огорожа.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представником Чернівецької міської ради надано викопіювання з топографічного плану м.Чернівці, викопіювання з аерофотознімання м.Чернівці із зазначенням межі сформованих земельних ділянок, самовільної добудови на землях міської ради орієнтовної площі – 0,0083 га (83 кв.м.) та самовільно встановленої огорожі.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_1 наданий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 , з якого вбачається, що квартира складається з цокольного поверху площею 45,60 кв.м. та 1 поверху площею 49,00 кв.м., а всього загальною площею 94,60 кв.м.
З витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що знесення спірної квартири фактично означатиме позбавлення права на житло зареєстрованих осіб в цій квартирі, в тому числі і малолітньої дитини, місця проживання та подальшого виселення, що є крайньою формою втручання у право на житло.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в позові, однак не погоджується з мотивами такої відмови, виходячи з наступного.

Щодо порушених внаслідок здійснення самочинного будівництва прав власника відповідної земельної ділянки
З матеріалів справи вбачається, що позов у цій справі поданий Чернівецькою міською радою на захист права комунальної власності на землю. Порушення права полягає у наданні самочинній споруді титулу об`єкта нерухомості, що перешкоджає міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться. 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22 звертала увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Отже, колегія суддів вважає, що здійснення самочинного будівництва спірних об`єктів нерухомості (квартири та цегляного огорожі) порушує права Чернівецької міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірні об`єкти нерухомості побудовані.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння своїм майном та право на житло
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що знесення самочинного будівництва призведе до позбавлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_10 права на житло, яке закріплено в статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Колегія суддів погоджується з тим, що в разі задоволення позову відбудеться втручання у право на мирне володіння своїм майном та у право на житло. 
Однак, колегія суддів зауважує, що нормативні акти, які регламентують правила отримання у власність або користування земельних ділянок, а також порядок здійснення будівельних робіт, як і практика їхнього застосування, були доступними, чіткими та передбачуваними для відповідача. Тому немає підстав вважати, що за обставин цієї справи, допускаючи самочинну прибудову до чотирьохквартирного будинку на земельній ділянці комунальної власності, у відповідача були перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо наслідків такого використання відповідної ділянки. З огляду на вказане відповідач міг співвіднести чіткі законодавчі приписи з конкретним об`єктом комунальної власності та власними діями щодо нього.
Колегія суддів, що з огляду на встановлені обставини справи у частині вимоги, яка стосується знесення самочинно збудованої квартири на земельній ділянці, що є власністю територіальної громади, це втручання не є порушенням конвенційних гарантій зазначеного права.
Право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади звільнити земельну ділянку від самочинно збудованих будівель з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачем права власності на самочинну добудову становить пропорційне втручання у право власності відповідача дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

Щодо вимоги про знесення самочинно збудованої квартири
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, при зверненні із позовом Чернівецька міська рада вказувала, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно, а саме - квартира АДРЕСА_6 належить територіальній громаді м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Вказана земельна ділянка відповідачу у користування не надавалася, тому зазначена земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої квартири. 
На підтвердження вказаних обставин позивачем наданий лист Департаменту урбаністики та архітектури від 27.05.2025 року, акт обстеження земельних ділянок та топографічний план.
Так, з листа Департаменту урбаністики та архітектури від 27.05.2025 року вбачається, що самочинною прибудовою фактично зайнято територію орієнтовною площею 0,0237 га.
В акті обстеження земельних ділянок зазначено, що на прилеглій до земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:25:002:0060 території розташовується нерухоме майно, на яке відсутні дозвільні документи на будівництво, в експлуатацію нерухоме майно не приймалось, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки і будівельний паспорт не видавалися. Документи на право власності на землю чи користування землею на прилеглу земельну ділянку не видавались. При цьому не зазначено яке саме майно, де конкретно воно знаходиться, якою площею тощо.
З топографічного плану вбачається лише площа земельної ділянки комунальної власності, яка становить 0,0237 га (237 кв.м.).
Проте, з вказаних доказів не вбачається де саме знаходиться самочинно збудована квартира, які її розміри та площа. Топографічний план не містить зафіксованих розмірів об`єктів, що на ньому зображені.
З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, колегією суддів було роз`яснено сторонам право на доведення вказаних обставин.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представником Чернівецької міської ради надано викопіювання з топографічного плану м.Чернівці, викопіювання з аерофотознімання м.Чернівці із зазначенням межі сформованих земельних ділянок, самовільної добудови на землях міської ради орієнтовної площі – 0,0083 га (83 кв.м.).
Таким чином, позивачем надані два різних викопіювання з топографічного плану, які між собою суттєво відрізняються. Так, до позовної заяви додано топографічний план, відповідно до якого площа земельної ділянки, яка зайнята під самочинним будівництвом, становить 237 кв.м., а в суді апеляційної інстанції - топографічний план, відповідно до якого площа земельної ділянки, яка зайнята під самочинним будівництвом, становить 83 кв.м.
В той же час, в судовому засіданні апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_1 наданий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 , з якого вбачається, що квартира складається з цокольного поверху площею 45,60 кв.м. та 1 поверху площею 49,00 кв.м., а всього загальною площею 94,60 кв.м.
Отже, за технічним паспортом на квартиру площа зайнятої земельної ділянки становить 45,60 кв.м.
Оскільки площа земельної ділянки під спірною квартирою (за технічним паспортом 45,60 кв.м.) та площа земельної ділянки, зайнята самочинним будівництвом (по топографічному плану 237 кв.м. чи 83 кв.м) суттєво відрізняється, то колегія суддів зауважує, що позивачем не досліджено, чи маються на земельній ділянці територіальної громади міста інші будівлі, кому вони належать та чи ухвалення рішення у справі не вплине на права та обов`язки третіх осіб.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів знаходження на земельній ділянці територіальної громади самочинного будівництва. Зокрема, позивачем не надано актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, які складені працівником відділу контролю за використання земель управління земельних відносин, не надано графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку, на якій розташовано майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, а відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним. 
В постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №908/394/19 зазначено:
«за приписами частини першої статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Під місцем розташування розуміють певне розташування об`єкта у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив`язці до існуючої геодезичної межі.
Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.
Проте, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не був позбавлений можливості з`ясувати питання стосовно фактичних меж самовільно зайнятої земельної ділянки з її індивідуалізованими координатами, місцем розташуванням та розміром, співпадінням зі земельними ділянками, що перебувають у власності або користуванні інших осіб, що унеможливлює висновок про наявність або відсутність самовільного зайняття спірної земельної ділянки або її частини».
Як було зазначено вище, що позивачем надані два топографічних плани (з однаковим масштабом 1:500), які суттєво відрізняються в частині площі земельної ділянки, зайнятої самочинним будівництвом, що позбавляє апеляційний суд можливості взяти їх до уваги, оскільки в силу ст.79 ЦПК України вони є недостовірними.
Будь-які інші докази на підтвердження зайняття землі територіальної громади самочинним будівництвом в матеріалах справи відсутні. Ні землевпорядна, ні будівельно-технічна експертиза не проводилась.
Під час апеляційного розгляду колегія суддів намагалась з`ясувати у сторін, де саме розташована самочинно збудована квартира та якою площею. При цьому, колегія суддів роз`яснила сторонам право подати належні та допустимі докази на підтвердження вказаних обставин.
Оскільки належних та допустимих доказів сторонами не надано, колегія суддів позбавлена можливості з`ясувати питання стосовно фактичних розмірів та меж самовільно зайнятої земельної ділянки з її індивідуалізованими координатами, місцем розташування по відношенню з іншими земельними ділянками, що перебувають у власності або користуванні інших осіб, що унеможливлює встановити самовільно зайняту спірну земельну ділянку.
Крім цього, з наданих в суді апеляційної інстанції фотографій вбачається, що спірна квартира прибудована до чотирьохквартирного будинку.
При цьому, апеляційний суд враховує, що у разі встановлення порушення суб`єктом містобудівної діяльності факту здійснення самочинного будівництва об`єктів нерухомого майна без відповідного дозволу, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями на звернення з позовом до суду щодо знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, як крайній захід, і лише тоді коли використані всі передбачені законодавством України заходи реагування за чотирьох умов, а саме: за умови складання припису щодо усунення порушень вимог містобудівного законодавства шляхом надання можливості відповідачеві для проведення відповідної перебудови; за умови, що вказане будівництво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; за умови відсутності можливості проведення перебудови самочинно збудованого нерухомого майна; за умови, якщо особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовляється від проведення такої перебудови, при цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.
У справі відсутні докази тих обставин, що знесення частини капітальної житлової будівлі площею 94,60 кв.м (площа квартири за технічним паспортом) не спричинить негативні наслідки для капітальної житлової будівлі в цілому, шляхом зміни її властивостей за яких вона може використовуватись як житлова.
За таких обставин суду першої інстанції слід було відмовити у задоволенні позову в частині знесення самочинно збудованої квартири у зв`язку з недоведеністю.

Щодо вимоги про знесення самочинно збудованої цегляної огорожі
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) зазначено: 
«169. Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
170. Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.
171. Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.
172. На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.
173. Частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Зазначена норма покладає обов`язок щодо знесення об`єкта самочинного будівництва на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Такою є особа, яка має юридичні права на об`єкт самочинного будівництва. До визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва судом в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України, статус об`єкта самочинного будівництва не змінюється».
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що цегляний забор побудував саме відповідач ОСОБА_1 .
Разом з тим, у справі, що переглядається, встановлено, що цегляний забор проходить вздовж чотирьохквартирного будинку АДРЕСА_1 та прибудованої до нього квартири АДРЕСА_6 .
Земельні ділянки та квартири в чотирьохквартирному будинку перебувають у власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 .
Отже, спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав, інтересів та обов`язків власників земельних ділянок, які огороджені цегляним забором, яких до участі у справі, як відповідачів залучено не було, клопотань про їх залучення до участі в справі позивач не заявляв.
За таких обставин суду першої інстанції слід було відмовити у задоволенні позову в частині знесення цегляної огорожі у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з викладенням її в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради – задовольнити частково. 
Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 грудня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено судом 16 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак