Єдиний унікальний номер 205/16144/25
Номер провадження2/205/1198/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В. 
при секретарі Волкобоєвої А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з майна,- 

ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернулася до суду з позовом до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з майна.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 29.08.1992 року до дня його смерті — ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті чоловіка, 21.02.2024 року Позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної О.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої того ж дня була відкрита спадкова справа № 75920934.
За життя ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті свого батька — ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом подання відповідної заяви приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу.
У подальшому Позивачу стало відомо про наявність арешту на все майно ОСОБА_3 , накладеного постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 11.05.2005 року на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду від 11.11.2004 року.
Згідно з відомостями державних реєстрів, 15.11.2004 року було зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна ОСОБА_3 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), при цьому об`єктом обтяження визначено все майно власника.
З метою зняття арешту Позивач звернулася до органу державної виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження, однак листом від 20.08.2024 року їй повідомлено, що відповідне виконавче провадження існувало, проте його матеріали знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання, у зв`язку з чим надати додаткову інформацію неможливо.
Крім того, Синельниківський міськрайонний суд повідомив про відсутність у суді справ щодо ОСОБА_3 за відповідний період, а також про відсутність у архіві судових рішень, які могли б бути підставою для накладення арешту.
Водночас Друга Дніпровська державна нотаріальна контора та Державний нотаріальний архів повідомили про відсутність документів, на підставі яких було накладено відповідне обтяження.
У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просити суд : 1) зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зняти арешт зі всього майна, який накладений постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції серії АЕ № 974879 від 11.05.2005 року щодо ОСОБА_3 ; 2) зобов`язати Другу Дніпровську державну нотаріальну контору зняти арешт зі всього майна  ОСОБА_3 , а саме: тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер: 1469844; зареєстровано: 15.11.2004 за № 1469844 реєстратором:Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, 49128, м. Дніпро, вул. Метробудівська,1; підстава обтяження: Постанова про арешт, б/н, 11.11.2004, суддя Михайлов В.А., заборона 116; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник  ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ; заявник: Синельниківський районний суд, а також, здійснити розподіл судових витрат.  
Представником відповідача Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), подано відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
В обґрунтування своїх заперечень посилались на ті обставини, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень (АВСП), спецрозділу та архівних виконавчих проваджень встановлено, що в АВСП відсутні відомості про виконавче провадження, в рамках якого було накладено оскаржувальний арешт. 
З огляду на той факт, що арешти на майно були накладені 11.11.2004 року та 11.05.2005 року відповідно, матеріали вказаного виконавчого провадження було знищено за закінченням терміну зберігання ще до запровадження програмного комплексу АВСП. Також, Другий Правобережний відділі державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зазначає, що він є неналежним відповідачем по справі та просить застосувати строки позовної давності. Крім того, позивачем не було доведено факт закінчення виконавчого провадження на підставі, яка дає можливість зняти арешт з майна. У зв`язку з чим, Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вважає позовну заяву незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
Представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Кулаковим Андрієм Валерійовичем було подано відповідь на відзив, в якому такий учасник справи зазначив, що саме відповідач є належним суб`єктом виконання рішення про зняття арешту, оскільки не може встановити підстави його накладення та підтвердити правомірність його існування. Крім того, посилання на позовну давність є безпідставним, оскільки про наявність арешту позивачу стало відомо лише після відкриття спадкової справи.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. 
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 
Позивач та її представник у відкрите судове засідання не з`явилися, подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. У такій заяві представник позивача зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позов задовольнити.
Представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у відкрите судове засідання не з`явився, подали до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона не визнає позов, та просить у його задоволені відмовити у повному обсязі.
Представник Другої Дніпровської державної нотаріальної контори,  також у відкрите судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві названа сторона просить ухвали рішення згідно чинного законодавства. 
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 17.11.2025 року вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу (місце знаходження: 49128, м. Дніпро, вул. Метробудівська, буд. 1) належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної (архівної) справи (у тому числі постанову судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Михайлова Володимира Анатолійовича від 11.11.2004 року, як документ-підстава виникнення обтяження) в межах якої було накладено та зареєстровано арешт нерухомого майна (невизначеного майна, всього майна), власником якого за життя був ОСОБА_3 . 
Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 (мовою оригіналу — « ОСОБА_4 »), батьком якого зазначений ОСОБА_3 , матір`ю — ОСОБА_5 .
29.08.1992 року Відділом РАЦС виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис № 798 та видано відповідне свідоцтво про шлюб.
Також матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., було заведено спадкову справу № 9/2024 від 21.02.2024 року щодо майна такої померлої особи.
Судовим розглядом встановлено, що за своє життя ОСОБА_3 набув право власності на частину будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.10.2008 р. /ВМА № 037409/, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6370, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 12.11.2008 року. Речове право на вказане нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідним реєстровим № 24975174. 
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.11.2024 року на вказане нерухоме майно було зареєстровано публічно обтяження із наступними даними: тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1469844; зареєстровано 15.11.2004, 11:33:40 за № 1469844 реєстратором: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, 49128, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Метробудівська, 1 (056) 773-28-46, (056) 773-28-47, підстава обтяження: постанова про арешт, б/н, 11.11.2004, суддя Михайлов В.А., заборона 116, невизначене майно, все майно, власник: ОСОБА_3 , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, АДРЕСА_1 , заявник: Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області.
Матеріалами справи також підтверджено, що постановою державного виконавця Носовою І.С. Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 11.05.2005 року, при примусовому виконанні ухвали б/н, виданої 11.11.2004 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, накладено арешт на все майно, що належить  ОСОБА_3 , а саме належне йому рухоме та нерухоме майно, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , а також, заборонено здійснювати відчуження будь –якого майна, що належить ОСОБА_3 , в саме: належне йому рухоме та нерухоме майно, та який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . 
При цьому судовим розглядом також встановлено, що на виконанні у Ленінському ВДВС ДМУЮ перебувало виконавче провадження та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.05.2005 року державним виконавцем на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.11.2004 року з метою забезпечення стягнення та усунення можливостей здійснити відчуження майна боржника, накладено арешт на все майно, яке належить  ОСОБА_3 . Згідно з Наказом №1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної служби та приватними виконавцями, матеріали провадження було знищено, тому надання будь якої інформації за даним виконавчим провадженням немає можливості. Отже, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. 
Одночасно з цим згідно письмового повідомлення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.05.2023 року за № 01-06/46/2023, згідно перевірки архівних алфавітних покажчиків цивільних справ за період з 2000 року по 2009 року справи відносно громадянина ОСОБА_3 до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області не надходили.
Також згідно письмового повідомлення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.04.2025 року за № 01-06/58/2025 згідно перевірки архівних алфавітних покажчиків цивільних та кримінальних справ за період з 1995 року по 2010 року, копії судових рішень, зокрема, постанови судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Михайлова В.А. від 11.11.2004 року, якими накладено арешт нерухомого майна (невизначеного майна, всього майна), власником якого був ОСОБА_3 – відсутні. 
Таким чином, судом встановлено, що документи, які підтверджують підстави накладення арешту на майно ОСОБА_3 , відсутні, а виконавче провадження, в межах якого такий арешт міг бути накладений, знищено.
З огляду на викладене, позивач обґрунтовано зазначає, що наявність арешту унеможливлює оформлення спадкових прав та порушує її право на мирне володіння майном, при цьому можливість усунення такого обтяження в позасудовому порядку відсутня.
Таким чином, оскільки позивач наголошує, на час звернення із позовною заявою до суду наявним арештом (публічним обтяженням), порушується її право власності, внаслідок чого вона позбавлена змоги оформити свої спадкові права, і в позасудовому порядку відсутня можливість скасування такого арешту, то суд доходить висновку про наявність правового спору, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у редакцій чинній на момент виникнення обставин щодо накладення арешту).
Згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року №904/51/19.
Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)).
У постанові ВС КЦС у справі № 463/3251/22 від 03.05.2023 суд зазначив, що установивши, що заявник як спадкоємець після смерті свого батька не був залучений стороною виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, суди попередніх інстанцій - на думку ВС - дійшли правильного висновку, що спадкоємець не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку ст. 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке завершене. Законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права спадкоємця, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.
Таким чином, оскільки підставами та предметом поданого позову є захист майнових прав позивача щодо законності подальшого обтяження у вигляді арешту майна, належного на праві власності померлому спадкодавцю, накладеного в рамках виконавчого провадження, у якому позивач не був боржником, суд вважає, що в даному випадку позивачем обрано належний спосіб захисту шляхом подачі позову, спрямованого на припинення вищенаведеного спірного публічного обтяження.
Згідно до пункту 1 частини 1 статті 32 Закону України № 606-ХІV від 21.04.1999 року «Про виконавче провадження» та пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження», одним із заходів примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника.
Згідно з частиною 1 статті 52 Закону № 606-ХІV та частиною 1 статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. При цьому відповідно до частин 1, 2 статті 57 Закону № 606-ХІV та частин 1, 2 статті 56 Закону № 1404-VІІІ арешт майна боржника застосовується як захід забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення відповідної постанови.
Підстави для зняття арешту з майна боржника визначені статтею 60 Закону № 606-ХІV та статтею 59 Закону № 1404-VІІІ.
Разом з тим, Законом № 606-ХІV не було врегульовано питання щодо зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу або фактичного завершення виконавчого провадження без належного оформлення відповідних процесуальних дій.
Натомість відповідно до частини 2 статті 50 Закону № 1404-VІІІ у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа арешт, накладений на майно боржника, підлягає зняттю, а також підлягають скасуванню інші заходи примусового виконання рішення.
Аналогічні положення містяться у частинах 1, 2, 4 статті 40 Закону № 1404-VІІІ, згідно з якими після закінчення виконавчого провадження арешт майна підлягає скасуванню, а відповідні відомості — виключенню з реєстрів.
Водночас судом встановлено, що відомості про закінчення відповідного виконавчого провадження відсутні, а матеріали такого провадження знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання, що підтверджується вимогами нормативних актів Міністерства юстиції України щодо ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби .
З огляду на це встановити підстави накладення арешту, його правову природу та стан виконання рішення є неможливим.
Відповідно до статті 9 Конституції України та частин 2, 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право особи на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини сформовано критерії оцінки втручання держави у це право, а саме: законність такого втручання, наявність публічного інтересу та дотримання принципу пропорційності.
Втручання у право власності є допустимим лише за умови його здійснення на підставі закону, який є доступним, чітким та передбачуваним у застосуванні.
Разом з тим, у даній справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували правові підстави накладення арешту, що свідчить про відсутність критерію законності такого втручання.
Крім того, тривале існування арешту без підтвердження його підстав покладає на особу надмірний індивідуальний тягар та порушує справедливий баланс між інтересами держави та правами особи.
Суд також враховує, що відповідно до статті 182 ЦК України права на нерухоме майно та їх обтяження підлягають державній реєстрації, а згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту такої реєстрації.
Згідно з ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Статтею 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Частино 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Право власності на нерухоме майно за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не зареєстровано, а відтак у позивача, в силу приписів закону, не виникло.
Однак частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а ч.3 ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини.
Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.
Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99).
Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявляння особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд.
В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника.
Суд погоджується з доводами сторони позивача, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при завершеному виконавчому провадженні, яке було розпочато на підставі виконавчого документа, який фактично не видавався судом, є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби. Адже у ході розгляду даної справи судом встановлено, що відсутні як судові рішення, які були б підставою для накладення арешту так і відсутні матеріали виконавчого провадження та документи, що підтверджують правомірність існування арешту.
За таких обставин, суд вважає, що арешт майна існує без належної правової підстави.
Суд також враховує, що позивач не має можливості захистити свої права в інший спосіб, окрім звернення до суду, оскільки виконавче провадження знищено, а отже орган державної виконавчої служби позбавлений можливості вирішити питання про зняття арешту у позасудовому порядку.
Посилання відповідача на пропуск строку позовної давності є безпідставними, оскільки про наявність арешту позивачу стало відомо під час оформлення спадщини, після чого він звернувся до суду у розумний строк.
Доводи щодо неналежності відповідача також відхиляються, оскільки саме орган державної виконавчої служби є суб`єктом, уповноваженим на накладення та зняття арештів у межах виконавчого провадження, за яким у даному випадку судом не вдалось встановити стягувача.
Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, тривале існування арешту за відсутності виконавчого провадження та будь-яких підтверджених підстав є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині необхідності усунення обтяження у вигляді арешту майна є обґрунтованими, оскільки наявність такого арешту за відсутності будь-яких документів, що підтверджують правові підстави його накладення, є безпідставним втручанням у право позивача на мирне володіння майном.
Разом з тим, оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, суд зазначає, що вимоги про зобов`язання органу державної виконавчої служби та нотаріального органу зняти арешт не є належним способом захисту порушеного права, оскільки спрямовані на покладення обов`язку вчинити певні дії, тоді як ефективним способом захисту у даному випадку є безпосереднє усунення судом відповідного обтяження.
Крім того, матеріалами справи встановлено відсутність виконавчого провадження та знищення його матеріалів, що унеможливлює вирішення питання про зняття арешту в позасудовому порядку органом державної виконавчої служби.
За таких обставин суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зняття арешту з майна на підставі судового рішення, що відповідає завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту прав та інтересів особи.
Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20.
Щодо вимог до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, суд зазначає, що нотаріус (державний реєстратор) не є суб`єктом, який приймає рішення про накладення або зняття арешту, а лише вносить відповідні записи до державних реєстрів на підставі документів, передбачених законом, зокрема судових рішень, а відтак вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню шляхом зняття арешту з майна, тоді як у решті позовних вимог слід відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1 211 грн. 20 коп., тобто по 605 грн. 60 коп. з кожного відповідача окремо на користь позивача. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 328 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 263, 264, ч.ч. 1-7 ст. 265 ЦПК України, суд, –

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з майна, - задовольнити частково.
2. Знятиарешт зі всього майна, який накладений постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції серії АЕ № 974879 від 11.05.2005 року щодо ОСОБА_3 , та який було зареєстровано Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за такими параметрами: тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер: 1469844; зареєстровано: 15.11.2004 за № 1469844 реєстратором:Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, 49128, м. Дніпро, вул.. Метробудівська,1; підстава обтяження: Постанова про арешт, б/н, 11.11.2004, суддя Михайлов В.А., заборона 116; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник  ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ; заявник: Синельниківський районний суд. 
3. В задоволені решти позовних вимог – відмовити.
4. Стягнути з Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місце знаходження: 49128, м. Дніпро, вул. Юрія Кондратюка, буд. 108, ЄДРПОУ 44896456) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан