ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року 
м. Чернівці
справа № 727/11380/25
провадження 822/364/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Литвинюк І.М., Височанської Н.К.,
за участю секретаря судового засідання Скулеби А.І.,
учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , Чернівецька міська рада, 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 листопада 2025 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Бойко М.Є.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 

Позов мотивовано тим, що позивач є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Окрім нього, у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Водночас, відповідачі у вказаній квартирі не проживають, не беруть участі в утриманні житла, та не сплачують комунальні платежі, і не дбають про благоустрій помешкання. 

Вказує на те, що реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі чинить позивачу, як основному квартиронаймачеві, перешкоди щодо оформлення субсидії.

Просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що відповідачі, без поважних причин, не проживають у спірній квартирі та є такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачі більше десяти років не проживають у спірній квартирі, не намагалися відновити втрачений зв`язок з квартирою, шляхом вселення, тому це не становитиме для них надмірного тягаря.

Мотивувальна частина 

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №б/н від 13 травня 2025 року, станом на 13 травня 2025 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 20 січня 1998 року по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 12 червня 2012 року по теперішній час; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 17 січня 2001 року по теперішній час.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.  Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, – протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на приписи приведених вище норм у їх сукупності процесуальним завданням позивача було доведення суду за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, із дотриманням принципу їх достатності (статті 77 – 80 ЦПК), фактів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що відповідачі без поважних причин не проживають за зареєстрованим місцем проживання у спірній квартирі та є такими, що втратили право користування нею.
Матеріали цивільної справи підтверджують, що відповідачі вселилися в квартиру на законних підставах.
Позивачем не надано допустимих та достовірних доказів не проживання відповідачів у квартирі більше шести місяців без поважної причини.
Також позивач не зазначила причини не проживання відповідачів у спірній квартирі. 
Доводи апеляційної скарги, що відповідачі не сплачують житлово-комунальні послуги та інші витрати по утриманню квартири, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини не є підставою позбавлення особи права користування квартирою. 
Також слід зазначити, що здійснення оплати за комунальні послуги виключно позивачем не позбавляє його права на звернення до відповідачів про їх відшкодування, враховуючи вимоги ст. 64 ЖК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.
Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24 листопада 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 24 березня 2026 року.
Головуючий       М.І. Кулянда 
Судді:         Н.К. Височанська 
І.М. Литвинюк