ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/18051/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року (суддя Серьогіна Олена Василівна) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до  НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2023 року по 28 травня 2025 року включно; стягнути з 46 Комендатури охорони та обслуговування на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2023 року по 28 травня 2025 року у розмірі грошового забезпечення за шість місяців в сумі 450 777,92 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Комендатури охорони та обслуговування щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2023 року по 28 травня 2025 року включно. Зобов`язано 46 Комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2023 року по 28 травня 2025 року у розмірі 36348,87 грн, без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, у задоволенні позову відмовити. Вказує, що визначена судом сума у розмірі 36 348,87 грн призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, також подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що проведені судом першої інстанції розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку, здійснені із застосуванням принципу співмірності, суперечить статті 117 КЗпП в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022 та висновкам Верховного Суду у справі № 560/9586/22. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу Військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.07.2023 № 186 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення як такого, що звільнений з військової служби у відставку відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 10).
Не є спірним, що військовослужбовці Військової частини НОМЕР_2 , у тому числі і позивач, перебували на фінансовому забезпеченні у 46 Комендатурі охорони та обслуговування.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.01.2024, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.05.2024 у справі № 160/27036/23, зобов`язано 46 Комендатуру охорони та обслуговування перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 21.04.2023 по 19.05.2023 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
На виконання вказаного судового рішення позивачу було виплачено грошове забезпечення, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача у розмірі 36289,10 грн (а.с. 19).
ОСОБА_1 вважає, що дії 46 Комендатури охорони та обслуговування щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак у позивача виникає право звернення до суду з вимогами, пов`язаними з нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Предметом оскарження в даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений зі ОСОБА_1 08.07.2023 – в день звільнення. 
Натомість належні до виплати суми в загальному розмірі 36 289,10 грн були виплачені лише 28.05.2025.
Днем звільнення ОСОБА_1 є 08.07.2023, а тому першим днем затримки є 09.07.2023. 
Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 28.05.2025, а тому останнім днем є 27.05.2025. 
Відповідно до довідки 46 Комендатури охорони та обслуговування від 30.06.2025 № 1915/172/40/378/ФЕС середньоденний заробіток позивача складає 2 449,88 грн.
З наведеного слідує, що загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 689 дня, при цьому за приписами статті 117 КЗпП України середній заробіток виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто 183 дня.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 448 328,04 грн (183 дня х 2 449,88 (середньоденний заробіток)).
Разом з тим суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вказала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що підхід, застосований судом апеляційної інстанції, забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення АТ «Миколаївгаз» несправедливих та непропорційних майнових втрат.
У справі № 489/6074/23 суд апеляційної інстанції встановив, що в період із 17 серпня 2023 року до 17 лютого 2024 року заборгованість існувала лише в частині компенсації за відпустку (61 261,02 грн). Суд визначив, що ця сума становить 4,56 % від загального розміру належних при звільненні виплат (1 341 979,10 грн). Керуючись принципом пропорційності, суд зменшив відшкодування до суми, співмірної з порушенням. Отже, суд апеляційної інстанції стягнув 46 537,64 грн, що становить ті ж 4,56 % від обґрунтованої компенсації за затримку розрахунку при звільненні (1 020 560,64 грн).
З метою дотримання такого підходу для вирішення цього спору судом апеляційної інстанції було витребувано у відповідача відомості про розмір отриманих ОСОБА_1 виплат при звільненні.
На виконання вимог суду від відповідача надійшов розрахунок, відповідно до якого ОСОБА_1 при звільненні було виплачено грошові кошти у загальному розмірі 1 789 740,45 грн «на руки». 
У цій справі заборгованість існувала лише в частині грошового забезпечення (за період з 21.04.2023 по 19.05.2023) у розмір 36 289,10 грн.
З наведеного слідує, що відповідач в день звільнення мав провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу кошти в загальному розмірі 1 826 029,55 грн (1 789 740,45 грн, які фактично були виплачені у день звільнення + 36 289,10 грн, які виплачені 28.05.2025 на виконання судового рішення).
Враховуючи, що невчасно виплачене грошове забезпечення у розмірі 36 289,10 грн ставить 1,99% від суми 1 826 029,55 грн, відповідно у такому відсотку (1,99%) позивач має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з суми 448 328,04 грн.
Отже, керуючись принципом пропорційності, позивач має право на 1,99% середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 8 921,73 грн. (448 328,04 грн х 1,99%). 
Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, оскільки останнє ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу 46 Комендатури охорони та обслуговування задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року в адміністративній справі № 160/18051/25 скасувати. 
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з 46 Комендатури охорони та обслуговування на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 8 921 (вісім тисяч дев`ятсот двадцять один) грн 73 коп.
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з 19 лютого 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених ст. 328 КАС України. 
Повна постанова складена 19 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров