Справа № 152/496/25
2/152/3/26 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

07 квітня 2026 року         м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого –    Войнаровського І.В.,
за участі:
секретаря –    Дроган Н.Л.,
представника позивача за 
первісним позовом та
представника відповідача за 
зустрічним позовом –   Малика О.В.,
представника відповідача за 
первісним позовом та 
представника позивача за 
зустрічним позовом –   Країло С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малик Олександр Володимирович до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу та зустрічний позов ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат Країло Степан Васильович до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання рухомого майна особистою власністю та поділ спільного майна подружжя,
у с т а н о в и в:
10 квітня 2025 року адвокат Малик О.В., в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу.
Зазначив, що з 29 жовтня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. З січня 2024 року сторони разом не проживають як чоловік і дружина, тому у березні 2025 року позивачем подано позов про розірвання шлюбу до Шаргородського районного суду Вінницької області. У період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем, було придбано нерухоме майно та автомобіль, а саме: KIA CERATO, 2006 року випуску, VIN: НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль було оформлено на відповідача ОСОБА_2 , оскільки позивач ОСОБА_1 проходить військову службу. 27 червня 2024 року ОСОБА_3 порушила право позивача ОСОБА_1 на спільне майно – автомобіль KIA CERATO, 2006 року випуску, оскільки без згоди позивача здійснила перереєстрацію транспортного засобу на іншу особу, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є її рідною сестрою. Про перереєстрацію вказаного вище транспортного засобу позивачу стало відомо 27 березня 2025 року, після здійснення адвокатом запиту у Єдиний державний реєстр Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів та отримання відповідного витягу. Автомобіль було повністю придбано за кошти ОСОБА_1 , оскільки він проходить військову службу та постійно перераховував кошти на банківську картку ОСОБА_2 .. Натомість ОСОБА_2 ніде не працювала та доходів не мала. ОСОБА_1 не надавав згоди на продаж транспортного засобу, оскільки перебував на військовій службі. ОСОБА_2 не бажає добровільно надати позивачу грошову компенсацію за проданий транспортний засіб, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу від 21 березня 2025 року, складеного ФОП ОСОБА_5 , вартість транспортного засобу – автомобіль KIA CERATO, 2006 року випуску, VIN: НОМЕР_1 випуску становить 190138 грн. Оскільки спірний автомобіль є неподільним та його відчужила ОСОБА_2 без згоди позивача, вважає, що слід компенсувати ОСОБА_1 вартість 1/2 частки транспортного засобу – автомобіль KIA CERATO, 2006 року випуску, VIN:, шляхом стягнення з відповідача 1/2 частки вартості автомобіля, а саме: 95069 грн.
З огляду на вищевикладене, адвокат Малик О.В. просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу – автомобіль KIA CERATO, 2006 року випуску VIN: НОМЕР_1 , який набутий у період перебування у шлюбі, а саме: 95069 грн. 00 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір при подачі позову в розмірі 1211 грн. 60 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 12000 грн. 00 коп.
22 травня 2025 року адвокат Країло С.В., в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання рухомого майна особистою власністю та поділ спільного майна подружжя.
Зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 29 жовтня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторони придбали наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 загально площею 88,4 м?; земельну ділянку кадастровим номером 0525388300:04:002:0082 площею 0,25 га цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; земельну ділянку з кадастровим номером 0525388300:04:002:0083 площею 0,4026 га цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської рад Жмеринського району Вінницької області. Загальна вартість придбаного майна складає 87500 грн. Виходячи з рівності часток подружжя у спірному майні, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 88,4 м?, земельна ділянка кадастровим номером 0525388300:04:002:0082 площею 0,25 га цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; земельна ділянка з кадастровим номером 0525388300:04:002:0083 площею 0,4026 га цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка знаходиться в адміністративно - територіальна межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, є об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках. Вказує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу вбачається, що за час перебування в шлюбі ОСОБА_2 було придбано автомобіль іноземного виробництва марки «Кіа Сеrato» 2006 року випуску, а саме 03 травня 2024 року. Також ОСОБА_1 зазначено, що з січня 2024 року сторони не проживають як чоловік та дружина. Наведене дає підстави для стверджування того факту, що з січня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини, спільного господарства та бюджету не вели, один одного не підтримували. Оскільки автомобіль іноземного виробництва марки «Кіа Сеrato» 2006 року випуску був придбаний уже після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, останній міг бути спільним майном подружжя, а являвся особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а відтак позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки означеного автомобілю задоволенню не підлягає.
З огляду на вищевикладене, адвокат Країло С.В. просить: у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ни про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу відмовити повністю; зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити; встановити факт припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з січня 2024 року; визнати автомобіль іноземного виробництва марки «Кіа Сеrato» 2006 року випуску таким, що перебував в період з 03 травня 2024 року по 27 червня 2024 року в особистій приватній власності ОСОБА_2 . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 88,4 м2; на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 0525388300:04:002:0082 площею 0,25 га цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; на 1/2 частину земельної ділянки кадастровим номером 0525388300:04:002:0083 площею 0.4026 га цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 88,4 м2; на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 0525388300:04:002:0082 площею 0,25 га цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; на 1/2 частину земельної ділянки кадастровим номером 0525388300:04:002:0083 площею 0.4026 га цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка знаходиться в адміністративно - територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із розглядом дійсної позовної заяви.
Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року цю позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.44).
Ухвалою суду від 17 липня 2025 року відмовлено представнику відповідачки – адвокату Країло Степану Васильовичу у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат Країло Степан Васильович до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання рухомого майна особистою власністю та поділ спільного майна подружжя. Зустрічну позовну заяву повернуто представнику відповідачки – адвокату Країло Степану Васильовичу (а.с.114-115).
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 серпня 2025 року скасовано ухвалу суду від 17 липня 2025 року та цивільну справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.133-136).
Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат Країло Степан Васильович до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання рухомого майна особистою власністю та поділ спільного майна подружжя до провадження. Об`єднано в одне провадження первісний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малик Олександр Володимирович до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу та зустрічний позов ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат Країло Степан Васильович до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання рухомого майна особистою власністю та поділ спільного майна подружжя (а.с.188).
Ухвалою суду від 05 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.228).
В судовомузасіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом – адвокат Малик О.В., а також позивач, позовні вимоги первісного позову підтримує в повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом визнає частково.
Представник відповідачки за первісним позовом та представник позивачки за зустрічним позовом – адвокат Країло С.В. в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі, позовні вимоги за первісним позовом не визнає в повному обсязі.
Заслухавши учасників процесу, оцінивши досліджені докази, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували 29 жовтня 2022 року шлюб у Шаргородському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Заххідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №240. Після реєстрації шлюбу відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на ОСОБА_8 » (а.с.6).
Згідно з копіями довідки форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України та виписки по рахунку з АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 отримує заробітну та здійснював перекази коштів на рахунок ОСОБА_9 (10-19).
Відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справи стосовно зареєстрованих транспортних засобів, станом на 27 травня 2025 року, власником автомобіля «Кіа Сеrato» 2006 року випуску є ОСОБА_4 (а.с.20).
Згідно з копією повідомлення №31/31/0541 від 28 березня 2025 року, територіального сервісного центру №0541 (на правах відділу, м. Вінниця) РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях, за ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований транспортний засіб марки KIA CERATO, 2006 року виписку, в період часу з 03 травня 2024 року по 27 червня 2024 року (а.с.21).
Відповідно до копії звіту про незалежну оцінку транспортного засобу, виготовленого ФОП ОСОБА_5 , ймовірна ринкова вартість автомобіля – легковий седан, KIA CERATO, 2006 року виписку становить 190138 грн (а.с.23-35).
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав №331825343 від 10 травня 2023 року, власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 88,4 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 . Державного реєстрація проведена на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2023 року (а.с.154).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав №331823709 від 10 травня 2023 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 0525388300:04:002:0082, площею 0,25 га, є ОСОБА_1 . Державного реєстрація проведена на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2023 року (а.с.155-158).
Згідно з копією технічного паспорта, будинок садибного типу, який знаходиться по АДРЕСА_1 має загальну площу 88,4 кв.м. (а.с.159-163).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав №331829810 від 10 травня 2023 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 0525388300:04:002:0083, площею 0,4026 га, є ОСОБА_1 . Державного реєстрація проведена на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2023 року (а.с.164-167).
Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000992452025 від 16 травня 2025 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 0525388300:04:002:0082, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є ОСОБА_1 . Підставою для виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 10 травня 2023 року (а.с.168-173).
Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000992482025 від 16 травня 2025 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 0525388300:04:002:0083, площею 0,4026 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, є ОСОБА_1 . Підставою для виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 10 травня 2023 року (а.с.174-179).
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки KIA CERATO, 2006 року виписку, 03 травня 2024 року був зареєстрований на ОСОБА_2 (а.с.180).
Допитана в якості свідка ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою відповідачки за первісним позовом, позивачки за зустрічним позовом. Свідок вказує, що не спілкується з ОСОБА_1 з 2023 року, оскільки її сестра теж з останнім не спілкується. Їй відомо, що був придбаний автомобіль та зареєстрований за сестрою ОСОБА_2 , який в подальшому свідок відкупила у своєї сестри 27 червня 2024 року за 1000 доларів США, а також в рахунок погашення боргу в розмірі 500 доларів США. Вказує, що ОСОБА_1 заблокував її та ОСОБА_2 , а тому не могли спілкуватися з ОСОБА_1 .. Також, їй відомо, що батько ОСОБА_2 надавав кошти на придбання автомобіля останньою. Зазначила, що кошти на придбання автомобіля заробила перебуваючи на роботі за кордоном та в магазині м. Шаргород, а також працювала неофіційно та отримувала дохід. При цьому, свідку відомо, що ОСОБА_11 перераховував грошові кошти ОСОБА_2 для забезпечення потреб ОСОБА_11 , зокрема на « ОСОБА_12 ».
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Суд зазначає, що рухоме та нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, воно є спільним сумісним майном подружжя, ці речі (об`єкти касаційного перегляду) є неподільними, тому підлягають поділу шляхом виділення у власність кожного окремі об`єкти рухомого та нерухомого майна.
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).
Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: "Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)".
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575 св 19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Відповідно до ст. 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16 та від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Отже, судом встановлено, що вказаний автомобіль придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а також і відчужений відповідачкою за оплатним договором під час перебування сторін у шлюбі.
При цьому, ст. 65 СК Украйни дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Одночасно, спірні житловий будинок та земельна ділянка були набуті сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Доказів існування між подружжям шлюбного договору або інших домовленостей, які б змінювали правовий режим майна, суду не надано. Тобто, відповідне спірне майно за загальним правилом є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За таких обставин, спірні житловий будинок та земельна ділянка підлягають поділу між сторонами як спільне майно подружжя з визначенням рівних ідеальних часток, що відповідає принципу рівності прав подружжя.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховною Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей119,120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.
Таким чином, режим окремого проживання подружжя є окремим інститутом сімейного права. Необхідність встановлення режиму окремого проживання подружжя з метою уникнення у майбутньому претензій дружини щодо прав на майно, яке може бути набуте ними після припинення їх шлюбних відносин.
При цьому суд вказує, що припинення шлюбу це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органах РАЦСу. Станом на час подання первісного позову, доказів цього не додано. Особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними. Добровільність як один із принципів союзу чоловіка і дружини означає також вільне волевиявлення осіб на припинення шлюбу. Однак, на відміну від вступу в шлюб, де потрібна обов`язкова згода обох з подружжя, розірвання шлюбу допускає варіант одностороннього виходу зі шлюбного союзу. Слід врахувати, що припинення шлюбу - припинення відносин подружжя, що виникли із зареєстрованого шлюбу
Суд зазначає, що сам по собі факт тимчасового окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебували в зареєстрованому шлюбі, їхні розлади в сім`ї, сварки в родині, не припиняє їхніх взаємних прав та обов`язків як подружжя, передбачених законодавством. У більшості сімей протягом подружнього життя виникають певні суперечності, але дані обставини не є свідченням обов`язкового розірвання шлюбу після закінчення конфліктної ситуації.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що відповідачка була законною дружиною позивача у відповідності до вимог чинного законодавства та їхній шлюб не було розірвано у встановленому законом порядку.
В свою чергу, доводи про фактичне припинення шлюбних відносин зазначеного подружжя з січня 2024 року, є безпідставними.
Суд підкреслює, що певні юридичні факти встановлюються окремо визначеним законодавчим способом, зокрема, факт припинення шлюбу фіксується шляхом його реєстрації в органах РАЦСу. До розірвання шлюбу органами РАЦСу існує презумпція існування шлюбних відносин відповідно до ч.1 ст.21 СК України(шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органах державної реєстрації актів цивільного стану). Тобто, законодавством закріплено спосіб виникнення та припинення шлюбних відносин шляхом їх реєстрації. Юридичний факт припинення шлюбу має правові наслідки як майнового так і немайнового характеру(отримання спадщини, відшкодування шкоди, обов`язки по утриманню особи, тощо) тому законодавець зафіксував обмежене коло підстав припинення шлюбу, зокрема шляхом його розірвання.
Щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.
Згідно з пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим. 
У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, – в будь-якому разі була надмірна.
Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розмірута/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».
Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Разом з тим, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що відповідач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. Наданий адвокатом Маликом О.В. ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 не є належним доказом таких витрат, а саме фактичного понесення витрат на правничу допомогу.
Тому, на підставі вищевикладеного, враховуючи, що фактичні витрати Шимкова Ю.О. на професійну правничу допомогу не підтвердженні доказами, зокрема відповідними квитанціями чи будь-якими іншими платіжними документами, сплати Шимковим Ю.О. адвокату суми послуг, суд дійшов до висновку, що у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу, слід відмовити.
При цьому, Шимкова В.М. уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Країло С.В., що підтверджується витягом з договору №30/25 про надання правової допомоги від 15 травня 2025 року (а.с.182) та відповідно до квитанції №3.1.5418570324.1 від 20 травня 2025 року сплатила адвокату Країло С.В., згідно вказаного договору гонорар у розмірі 20000 грн (а.с.183).
Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Суд враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Суд вважає, що зазначена сума адвокатських витрат в сумі 20000 грн. є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатських послуг. 
Відтак, суд вважає, що співмірною у цій справі компенсацію вартості виконаної адвокатом роботи лише у сумі 10000 грн., з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду, а також частковому задоволенню позовних вимог. Зазначена сума адвокатських витрат є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у зв`язку з задоволенням первісного позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1211,20грн.
Тому, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, на підставі статей ст. 358, 367, 372, 386, 392 ЦК України, ст. 60, 68, 69, 70, 71 СК України,суд,
у х в а л и в :

Первісний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малик Олександр Володимирович до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу – задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу – автомобіль KIA CETRATO, 2006 року випуску VIN: НОМЕР_1 , який набутий у період перебування у шлюбі, у розмірі 95069 (дев`яносто п`ять тисяч шістдесят дев`ять) гривень.
У задоволенні стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12000 грн – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат Країло Степан Васильович до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин, визнання рухомого майна особистою власністю та поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 88,4 м?, на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 0525388300:04:002:0082 площею 0,25 га цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», яка знаходиться в адміністративно – територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 0525388300:04:002:0083 площею 0,4026 га цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка знаходиться в адміністративно – територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.
Визнати за ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 88,4 м?, на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 0525388300:04:002:0082 площею 0,25 га цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», яка знаходиться в адміністративно – територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області; на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 0525388300:04:002:0083 площею 0,4026 га цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка знаходиться в адміністративно – територіальних межах Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.
В іншій частині зустрічного позову - відмовити. 

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя      І.В. Войнаровський