Дата документу 18.02.2026 Справа № 334/6074/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6074/25 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/378/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кочеткової І.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі адвоката Бахмута Михайла Сергійовича, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Бахмута М.С., звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 12 липня 2018 року приблизно о 23 годині 45 хвилин ОСОБА_2 , знаходячись поблизу другого під`їзду будинку АДРЕСА_1 , де діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень, на підґрунті раптово виниклого словесного конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наніс не менше 3 ударів лівою рукою в область обличчя потерпілому, чим спричинив ОСОБА_1 садна в ділянці кореня та спинки носу, садно в ділянці лівого колінного суглоба, які самі по собі кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, закритий подвійний перелом нижньої щелепи на рівні кута праворуч та на рівні 34-35 зубів (ліворуч), заподіявши таким чином тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як тілесні ушкодження середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні.
Згідно обвинувального акту органом досудового розслідування вказані умисні дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2025 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 122 КК України було закрито, та обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України, звільнено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Заподіяні тілесні ушкодження спричинили потерпілому тривалий розлад здоров`я, що підтверджено висновками судово-медичної експертизи. Внаслідок зазначених дій ОСОБА_2 потерпілий зазнав як майнової, так і моральної шкоди. Матеріальна шкода полягає у витратах на лікування, медикаменти, обстеження, транспортування, втрату заробітку внаслідок непрацездатності тощо. Моральна шкода полягає у фізичних стражданнях, моральному приниженні, емоційному дискомфорті, порушенні звичного способу життя, тривалому періоді відновлення здоров`я та погіршенні психологічного стану потерпілого. Розмір матеріальної шкоди складається з витрат на лікування та втрати заробітної плати за час непрацездатності з 13.07.2018 по 30.07.2018, та з 31.07.2018 по 10.08.2018 в розмірі 31 913,33 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний відшкодувати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. З урахуванням індексу інфляції за період з липня 2018 року по липень 2025 року та 3% річних загальна заборгованість за період прострочення грошового зобов`язання 2 575 днів складає: 31 913,00 (сума боргу) + 32 076,30 (інфляційне збільшення) + 6 748,94 (сума 3% річних) = 70 738,24 грн.
Внаслідок завданих ушкоджень, позивач відчував сильний фізичний біль, страждав від обмежень у повсякденному житті, змушений був проходити тривалий процес лікування та реабілітації, який включав медичні втручання, дієтичні обмеження, обмеження в спілкуванні, прийом їжі, професійній діяльності тощо. Протягом усього часу відновлення він зазнавав психоемоційного напруження, почуття тривоги, страху за власне здоров`я, а також приниження гідності через зміну зовнішності (у зв`язку з переломом щелепи та гематомами на обличчі). Також позивач переживав почуття беззахисності, страх за подальший фізичний стан, соціальну невпевненість, а сама ситуація стала для нього психологічною травмою. Перебування на лікарняному, втрата доходу, неможливість займатися звичними справами суттєво погіршили його якість життя.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду в розмірі 70 738,24 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 000 грн., а також витрати на правничу допомогу.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми майнової та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 31 913 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 32 076,30 грн., а всього - 63 989 гривень 30 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень.
В задоволені решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 639 гривень 89 копійок.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 , в особі адвоката Бахмута М.С., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 3 % річних, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 6 748,94 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник зобов`язаний відшкодувати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Застосувавши положення ст. 625 ЦК України та нарахувавши індекс інфляції щодо майнової шкоди, спричиненої злочином позивачу, суд помилково залишив позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних без задоволення.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних у розмірі 6 748,94 грн., в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних у розмірі 6 748,94 грн.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. Від представника  ОСОБА_1 -адвоката Бахмута М.С. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача.
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін, їх представників. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд першої інстанції виходив із того, що зволікання відповідача із відшкодуванням позивачу матеріальної шкоди, завданої злочином надає право позивачу вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції. Проте, суд не погоджується із нарахованими та заявленими позивачем до стягнення трьома відсотками річних, адже це є формою відповідальності за невиконання саме договірного зобов`язання, а не деліктного, як у даному випадку.
Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.
Як вбачаєтьсяз матеріалів справи та встановлено судом, 12 липня 2018 року, приблизно о 23 годині 45 хвилин ОСОБА_2 , знаходячись поблизу другого під`їзду будинку АДРЕСА_1 , де, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень, на підґрунті раптово виниклого словесного конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наніс не менше 3 ударів лівою рукою в область обличчя потерпілому, чим спричинив ОСОБА_1 садна в ділянці кореня та спинки носу, садно в ділянці лівого колінного суглоба які самі по собі кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, закритий подвійний перелом нижньої щелепи на рівні кута праворуч та на рівні 34-35 зубів (ліворуч), заподіявши таким чином тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як тілесні ушкодження середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні.
Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування вказані умисні дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2025 року у справі № 334/9709/18 кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 122 КК України закрито, та обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України звільнено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. 
Вказана ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Вартість лікування (придбання ліків, медичні процедури, встановлення брекет-системи тощо) ОСОБА_1 становить 31 913 грн. Представником позивача на підтвердження цих вимог надані копії чеків про придбання лікарських засобів та проведення медичних процедур. 
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення 3 % річних у сумі 6 748,94 грн. 
Стосовно застосування судом положень п. 15 та п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України при вирішенні даного спору колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до положень статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, інфляційні втрати та 3% річних не є неустойкою, штрафом чи пенею, а між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини позики (кредиту), тому правові підстави для застосування положень пунктів 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відсутні.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо судових витрат у вигляді сплати судового збору.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
При зверненні до суду позивач судовий збір не сплачував, оскільки відповідно до Закону України «Про судовий збір» має пільги щодо сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону.
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).
Позов заявлено на суму 270 738,24 грн, за результатами апеляційного перегляду позов задоволено в повному обсязі. Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставками 2025 року за подання позовної заяви у розмірі 2 707,38 грн., а з урахуванням пониженого коефіцієнту 0,8 – 2 165,91 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставками 2025 року з урахуванням пониженого коефіцієнту 0,8 за подання апеляційної скарги в частині оспорюваної суми (6 748,94 грн.) у розмірі 53,93 грн. 
А всього з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 219,84 грн. (2 165,91 грн. + 53,93 грн.).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі адвоката Бахмута Михайла Сергійовича, задовольнити.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у сумі 6 748 (шість тисяч сімсот сорок вісім) грн. 94 коп.
В іншій частини рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.
Змінити розподіл судових витрат щодо стягнення судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 219 (дві тисячі двісті дев`ятнадцять) грн. 84 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року. 

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А.Онищенко