ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 р.	Справа № 646/13440/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
представника позивача Кулібаби О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 17.12.2025 (суддя: Клімова С.В., м. Харків) по справі № 646/13440/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції  третя особа  Інспектор Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції України сержант поліції Колісник Владислав Володимирович 
про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Основ`янського районного суду міста Харкова з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту – відповідач, ДПП), третя особа: Інспектор Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції України сержант поліції Колісник Владислав Володимирович про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування вимог адміністративного позову зазначив, що 21.03.2024 приблизно о 14:30 год. позивач їхав на транспортному засобі марки «HONDA», моделі «PILOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобільною дорогою «Київ-Харків-Довжанський М03». На вимогу інспектора Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції України сержанта поліції Колісника В.В. позивач зупинив транспортний засіб. Інспектор Колісник В.В. повідомив позивачу, що він рухався в межах міста Решетилівка Полтавської області зі швидкістю 83 км/год, що є перевищенням встановленої обмеженої швидкості руху в населеному пункті на 33 км/год. Інспектор також зазначив, що вимірювання швидкості здійснювалося за допомогою лазерного вимірювача руху транспортних засобів TRUCAM LTI 20/20 ТС 000776. Надалі, інспектор Колісник В.В., формально здійснивши розгляд справи, проігнорувавши твердження позивача про те, що фіксація швидкості руху транспортного засобу здійснювалася неналежним чином - «з руки», виніс постанову серії ЕНА №1711321 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 21.03.2024. 
Позивач вважає постанову ЕНА №1711321 необґрунтованою та незаконною та такою, що підлягає скасуванню. 
Зазначив, що у постанові серії ЕНА №1711321 указано, що позивач «керуючи ТЗ в межах м. Решитилівка, рухався зі швидкістю 83 км/год, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 33 км/год». Разом з тим, Дорога М-03 «Київ-Харків-Довжанський» в межі міста Решетилівка Полтавської області не входить. Вказує, що на запит представника позивача 06 вересня 2024 року Решетилівська міська рада листом від 06.09.2024 №01-23/78 надала відповідь про те, що, відповідно до затвердженого генерального плану міста Решетилівка, автомобільна Дорога М-03 «Київ-Харків-Довжанський» в межі міста Решетилівка не входить. Додатково повідомлено, що, відповідно до ст. 35 Закону України «Про землеустрій», проект землеустрою щодо встановлення меж міста Решетилівка, згідно затвердженого Генерального плану, не розроблявся. Межі міста Решетилівка Полтавського району Полтавської області на даний час не встановлено. Вказує, що ні існуючі, ні проектні межі міста Решетилівка Полтавської області не включають частину автомобільної дороги М-03 «Київ-Харків-Довжанський», 306-й кілометр, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 5324255100:00:020:0001, поруч з автозаправною станцією «Укрнафта» (раніше «Глуско»), з географічними координатами 49°34'51.7"N 34°05'38.5"E.
Стверджує, якщо навіть гіпотетично припустити, що позивач рухався зі швидкістю 83 км/год, такий швидкісний режим не є порушенням ПДР, оскільки обмеження швидкісного режиму, встановленого п. 12.4 ПДР, не застосовується до руху транспортних засобів поза населеними пунктами. У такому випадку застосовується пп. «ґ» п. 12.6 ПДР, згідно з яким іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год, на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год, на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.
Зауважує, що інспектор в оскаржуваній постанові взагалі не посилається на докази місцезнаходження дорожнього знаку «5.49» «Населений пункт» та зони його дії. Постанова не містить жодних доказів того, що транспортний засіб позивача рухався саме в межах населеного пункту.
Очевидно, що дорожній знак «5.49» створює обов`язок для позивача дотримуватися певного швидкісного режиму. Натомість відсутність такої інформації не може створювати у позивача обов`язок дотримання швидкісного режиму, про який стверджує інспектор у постанові ЕНА №1711321.
Вказує, що, відповідно до п. 5 р 33 ПДР, інформаційно-вказівний знак 5.49 «Початок населеного пункту» означає найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. Отже, навіть якщо на 304+950 км автомобільної дороги М-03 «Київ-Харків-Довжанський» дійсно встановлений дорожній знак 5.49 «Початок населеного пункту», його приписи не поширювалися на позивача, оскільки ця частина дороги фактично не є початком населеного пункту міста Решетилівка Полтавської області. Таким чином, наявність цього дорожнього знаку не може слугувати підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Крім того, зазначає, що закон встановлює чіткий та виключний перелік способів використання технічних приладів і засобів поліцейськими. Згідно з положеннями закону, поліцейський може застосовувати прилад TRUCAM лише за умови його монтажу або розміщення по зовнішньому периметру доріг. Будь-яке інше використання такого приладу суперечить абз. 7 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію». У разі недотримання цих вимог дії поліцейського є порушенням закону, що, своєю чергою, тягне за собою визнання доказу недопустимим відповідно до ст. 74 КАС України. Законодавство містить вичерпний перелік умов використання технічних приладів і засобів, які не можуть бути розширені на розсуд поліцейського або шляхом посилання на інструкції іноземного виробника технічного приладу. У разі суперечності інструкції закону, її застосування є неприпустимим. Виходячи з того, що на вказаному відрізку дороги були відсутні будь-які знаки або інша розміщена інформація про змонтований чи розміщений технічний засіб, яким інспектор здійснював фіксацію руху транспортного засобу позивача, та беручи до уваги, що єдиний доказ, використаний інспектором для підтвердження винуватості позивача, отриманий із порушенням вимог закону, цей доказ є недопустимим. Відповідно, постанова, прийнята на підставі такого доказу, є протиправною.
Рішенням Основ`янського районного суду міста Харкова від 17.12.2025 по справі № 646/13440/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , представник: Кулібаба Олександр Олександрович до Департаменту патрульної поліції, 3-тя особа: Інспектор Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції України сержант поліції Колісник Владислав Володимирович про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення – відмовлено.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 17.12.2025 по справі № 646/13440/24 скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що за відсутності встановленого юридичного факту перебування транспортного засобу в межах населеного пункту суд безпідставно застосував до спірних правовідносин п. 12.4 ПДР, який регулює швидкісний режим виключно в межах населених пунктів. Натомість у такій ситуації підлягали застосуванню положення п. 12.6 ПДР, які визначають швидкісний режим поза населеними пунктами, зокрема: на автомобільній дорозі, позначеній знаком 5.1, – не більше 130 км/год; на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, відокремленими розділювальною смугою, – не більше 110 км/год; на інших автомобільних дорогах – не більше 90 км/год. Таким чином, навіть за умови руху позивача зі швидкістю 83 км/год, у його діях відсутні ознаки порушення ПДР, а, відтак, відсутня подія адміністративного правопорушення. 
Наголошує, що наявність дорожнього знаку 5.49 як такого не є самодостатнім доказом виникнення у водія обов`язку дотримуватися швидкісного режиму, встановленого для населених пунктів. Вирішальне значення має не абстрактна інформація про його існування, а факт належного встановлення цього знаку відповідно до вимог ПДР, а також реальне поширення його дії на конкретну ділянку дороги та конкретного учасника дорожнього руху. За таких обставин, навіть гіпотетичне припущення про наявність дорожнього знаку 5.49 на певному кілометражі автомобільної дороги М-03 «Київ–Харків–Довжанський» саме по собі не доводить поширення його дії на позивача, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідна ділянка дороги фактично є початком населеного пункту м. Решетилівка, а також того, що рух ОСОБА_1 здійснювався у межах зони дії зазначеного дорожнього знаку.
Також, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що інспектор Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції сержант поліції Колісник В.В. не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував закріплення або стаціонарне розміщення лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20 відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію». У матеріалах справи відсутні фотознімки, відеозаписи, схеми розміщення, акти встановлення чи будь-які інші документи, що підтверджували б дотримання визначеного законом порядку застосування такого технічного засобу. За таких обставин, єдиний доказ, покладений в основу оскаржуваної постанови, був отриманий з порушенням встановленого законом порядку, а, отже, є недопустимим доказом у розумінні ст. 74 КАС України, згідно з якою докази, одержані з порушенням закону, не можуть бути використані судом при ухваленні рішення.
Вказує, що постанова серії ЕНА №1711321 від 21.03.2024 не містить відомостей про конкретне місце встановлення дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту», його просторове розташування, межі зони дії чи поширення його приписів саме на ділянку дороги, якою рухався транспортний засіб ОСОБА_1 .. Попри це, визнаючи постанову правомірною, суд обґрунтував наявність і дію дорожніх знаків 5.49 та 5.76 посиланням на інформацію Служби автомобільних доріг, надану у відповідь на запити. Зазначені документи мають загальний інформаційний характер, не містять індивідуалізації місця події, не були складовою матеріалів, на підставі яких інспектор приймав постанову, та не зазначені в постанові серії ЕНА №1711321 як докази.
Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що постановою Інспектора Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції України сержант поліції Колісника В.В. серії ЕНА №1711321 від 21.03.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та застосовано стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за те, що ОСОБА_1 21.03.2024 приблизно о 14:30 год., керуючи транспортним засобом «HONDA PILOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в межах м. Решетилівка рухався зі швидкістю 83 км/год, при цьому перевищив максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті на 33 км/год. Швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCAM LTI 20/20 № TC000776, чим порушив п. 12.4 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірної постанови.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Згідно зі статтею 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).
Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 2.3 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Пунктом 12.4. Правил визначено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками встановлено відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно зі статтею 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, зокрема, передбачені частиною 1 статті 122.
Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
При цьому, за приписами пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 № 1408/27853 (далі - Інструкція № 1395), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з пунктом 2 Розділу IV «Постанова по справі про адміністративне правопорушення» Інструкції № 1395, зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Законодавством передбачено зміст постанов у справах про адміністративні правопорушення, зокрема, зазначення в постанові відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення.
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, постановою поліцейського серії ЕНА №1711321 від 21.03.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та застосовано стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за те, що останній 21.03.2024 приблизно о 14:30 год., керуючи транспортним засобом «HONDA PILOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в межах м. Решетилівка рухався зі швидкістю 83 км/год, при цьому перевищив максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті на 33 км/год. Швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCAM LTI 20/20 № TC000776, чим порушив п. 12.4 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Так, в якості доказів на підтвердження наявності події адміністративного правопорушення, а саме факту перевищення позивачем встановлених обмежень швидкості руху в населеному пункті, до суду відповідачем надані відеозапис з місця події та фото-файл, зроблений за допомогою лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20, реєстраційний номер № ТС000776.
З досліджених фото-файлу та відеозапису з приладу TruCam LTI 20/20 № ТС000776 вбачається, що автомобіль «HONDA» моделі «PILOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у м. Решетилівка Полтавська область зі швидкістю 83 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалося працівником поліції на відстані 306,0 м. Ліміт швидкості – 50 км/год. Швидкість захоплення 73км/год. Координати: широта 49°34’51.91’’N, довгота 34°5’37.51’’Е.
Також з відеозапису судом встановлено, що розгляд справи проведений інспектором згідно з нормами чинного законодавства: інспектор представився, повідомив ОСОБА_1 суть адміністративного правопорушення, яке йому інкримінується, роз`яснив права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, на його запитання ОСОБА_1 повідомив про відсутність необхідності в отриманні правової допомоги, не заперечував проти швидкості руху 82 км/год, не заперечував проти перевищення швидкості руху. Інспектором було досліджено докази вчинення адміністративного правопорушення, внаслідок чого винесено постанову ЕНА № 1711321 від 21.03.2024 року.
Колегія суддів вказує на те, що зазначені докази відображають обставини, описані в оскаржуваній постанові, є належними та достатніми в адміністративній справі, про їх наявність зазначено в постанові серії ЕНА №1711321 від 21.03.2024.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що постанова серії ЕНА №1711321 від 21.03.2024 не містить інформації щодо наявності в зоні руху позивача знаку 5.49 «Початок населеного пункту», оскільки включення даної інформації до постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не передбачене положеннями статті 283 КУпАП.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність належних доказів допущення позивачем адміністративного правопорушення.
Доводи відповідача про відсутність належних доказів для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, згідно з наданими відповідачем матеріалами, не знайшли підтвердження в ході розгляду колегією суддів.
Щодо доводів позивача про те, що використання уповноваженою особою лазерного вимірювача швидкості ТЗ TruCAM у спосіб тримання в руках не може бути визнаний таким, що відповідає нормам статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів зазначає наступне.
Як передбачено статтею 31 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», поліцією можуть застосовуватися такі превентивні заходи, зокрема: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
За приписами статті 40 Закону №580-VIII, поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:
1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;
2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;
3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;
4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;
5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що норми статті 40 Закону №580-VIII жодним чином не зобов`язують органи поліції здійснювати закріплення технічних приладів, а лише передбачають таку можливість. Дані норми не передбачають заборону використання технічних засобів у інший спосіб, зокрема тримання в руках.
Судом встановлено, що порушення, визначене п.12.4 ПДР України, зафіксовано відповідачем за допомогою відповідного технічного засобу Trucam LTI 20/20 ТС № ТС000776.
На відеозаписі та фотознімку фіксації перевищення швидкості з приладу Trucam LTI 20/20 ТС № ТС000776 зафіксовано, що саме на автомобіль «HONDA» моделі «PILOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухається, наведено покажчик вимірювання швидкості. На фотознімку фіксації перевищення швидкості з приладу міститься інформація, а саме: дата та час вчинення правопорушення; фіксація автомобіля з чітким зображенням державного номерного знаку НОМЕР_1 ; швидкість руху автомобіля 83 км/ год; ліміт швидкості 50 км/год тощо.
При цьому, відповідачем до суду було надано копію свідоцтва №22-01/29824 від 11.12.2023 про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювання техніки, який засвідчує, що лазерний вимірювач швидкості ТЗ TruCAM LTI 20/20 № ТС000776 відповідає вимогам технічної документації, свідоцтво чинне до 11.12.2024. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимі становить +/- 2 м/год в діапазоні від 2 до 200 км/год.
Також відповідачем до суду було надано копію сертифікату від 29.08.2012 №UA-МІ/1-2903-2012, відповідно до якого лазерний вимірювач швидкості ТЗ TruCAM LTI 20/20 є придатним до застосування.
Отже, колегія суддів зазначає, що лазерний вимірювач TruCАМ відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, та, крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCАМ також може бути застосований для проведення вимірювання швидкості руху транспортного засобу в автоматичному режимі.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що прилад TruCAM LTI 20/20 міг бути застосований поліцейським в ручному режимі для виявлення та фіксування правопорушення, описаного в оскаржуваній постанові.
Щодо доводів позивача про те, що матеріали справи не містять доказів того, що в зоні руху позивача, де його було зупинено поліцейськими, встановлено знак 5.49 «Початок населеного пункту» і відповідно діяли обмеження швидкості руху для населених пунктів, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 5 розділу 33 «Дорожні знаки» ПДР України, знак 5.49 «Початок населеного пункту» містить найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах.
Знак 5.50 «Кінець населеного пункту» позначає місце, з якого на даній дорозі втрачають чинність вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах.
Окрім того, пунктом 5 розділу 33 ПДР України закріплено, що знаки 5.49 і 5.50 установлюються на фактичній межі забудови, яка прилягає до дороги.
Як вбачається з долученої до відзиву інформації зі служби автомобільних доріг стосовно розміщення дорожніх знаків 5.49 «Початок населеного пункту» та 5.76 "Автоматична відеофіксація порушень правил дорожнього руху" на запити від 06.11.2023 та від 29.07.2024, дані дорожні знаки наявні в м. Решетилівка. Вказані документи підтверджують, що на автодорозі державного значення М-03 "Київ-Харків-Довжанський" перевірено наявність та фактичне розміщення дорожніх знаків 5.49 (5.51) "Початок населеного пункту", 5.50 (5.52) "Кінець населеного пункту", а також 5.76 "Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху" з табличками 7.2.1 "Зона дії".
Доказів відсутності вказаних дорожніх знаків у м. Решетилівка станом на день винесення спірної постанови у справі позивачем не надано та матеріали справи не містять. 
Отже, колегія суддів зазначає, що дорожні знаки 5.49 та 5.50 розташовані в межах м. Решетилівка Полтавської області на автомобільній дорозі М-03 "Київ-Харків-Довжанський" (304+950 км).
Щодо посилання позивача на відповідь Виконавчого комітету Решетилівської міської ради стосовно того, що а/д М-03 "Київ-Харків-Довжанський", 306 км, не входить до меж м. Решетилівка, колегія суддів зазначає, що у вказаній відповіді наведені дані, які суперечать одне одному, а саме в другому абзаці зазначено що а/д "М-03, Київ-Харків-Довжанський", 306 км, не входить до меж м. Решетилівка, тоді коли в третьому абзаці зазначено, що проект землеустрою щодо встановлення меж м. Решетилівка згідно затвердженого генерального плану не розроблявся.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про автомобільні дороги», автомобільні дороги загального користування поділяються на автомобільні дороги державного (міжнародні, національні та регіональні дороги) та місцевого значення (територіальні, обласні та районні дороги).
Автошлях М-03 — автомобільний шлях міжнародного значення на території України, "Київ-Харків-Довжанський", відноситься до державної дороги міжнародного значення.
Відповідно до ст. 10, 11 та 12 Закону України «Про автомобільні дороги», відповідальність за утримання автомобільних доріг є Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України, та Служба автомобільних доріг у Полтавській чи інших областях.
Однак, відповідно до ст. 41 Закону України «Про автомобільні дороги», фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється за рахунок бюджетів міст та інших населених пунктів, а також інших джерел фінансування, визначених законодавством.
Автошлях М-03 є автодорогою міжнародного значення, така автодорога не входить до меж обслуговування Решетилівської міської ради. Однак, даний автошлях пролягає саме через м. Решетилівка.
Відповідно до ПДР України, термін «населений пункт» - це забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45, 5.46, 5.47, 5.48. Колегія суддів зауважує, що до матеріалів справи додано докази, котрі підтверджують розташування дорожніх знаків 5.45 «Початок населеного пункту» та 5.46 «Кінець населеного пункту». Дані знаки встановлюються на фактичній межі забудови, яка прилягає до дороги.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що з координат, автоматично зафіксованих приладом TruCAM LTI 20/20 при здійсненні заміру швидкості автомобіля позивача (49°34'51.7"N 34°05'38.5"E) встановлено, що даний прилад знаходився в межах населеного пункту м. Решетилівка, відстань від приладу до автомобіля позивача становила 306 м, з чого слідує, що автомобіль позивача знаходився в межах населеного пункту м. Решетилівка.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ..
Колегія суддів також враховує позицію Європейського Суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
У відповідності до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 17.12.2025 по справі № 646/13440/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	О.А. Спаскін   Я.М. Макаренко