КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 754/12592/25

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6456/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П., 
при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Деснянська районна у місті Києві державна адміністрацію, як орган опіки і піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітніх дітей, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року, ухваленого під головуванням судді Коваленко І.І.,-

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач проживає за кордоном, вихованням спільних дітей не займається, матеріальної допомоги не надає.
ОСОБА_1 самостійно забезпечує дітей житлом, харчуванням, одягом та навчанням. 
Позивач зазначав, що він має право на відстрочку від мобілізації, оскільки самостійно виховує та утримує дітей віком до 18 років.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року у задоволенні названого позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
В судовому засідання ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів реального самоусунення матері від виховання спільних дітей.
Позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання дітей.
Звернення до суду із названим позовом не є захистом порушеного права та законного інтересу позивача, оскільки спрямоване на досягнення інших цілей, а саме: отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Встановлено, сторони є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .
Позивач зазначав, що діти проживають разом з батьком, перебувають на його утриманні та вихованні.
Відповідач проживає за кордоном, матеріальної допомоги спільним дітям не надає, не займається їхнім вихованням та розвитком. 
Обгрунтовуючи позов,  ОСОБА_1 повідомив, що встановлення факту самостійного виховання та перебування на його утриманні неповнолітніх дітей необхідно йому для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.
На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію: акту щодо місця проживання дітей від 03 січня 2024 року; характеристики ОСОБА_1 , виданої ректором Київського університету інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія»; характеристики ОСОБА_3 , виданої класним керівником та директором школи № 263 імені Євгена Коновальця.
Згідно характеристики, виданої ректором Київського університету інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія», ОСОБА_1 за період навчання зарекомендував себе з позитивної сторони. У спілкуванні з колегами та друзями рівний, доброзичливий та привітний, з викладачами ввічливий та чемний. Батько приділяє належну увагу вихованню сина. Привозить та забирає із занять у коледжі.
Відповідно до характеристики, виданої класним керівником та директором школи № 263 імені Євгена Коновальця Деснянського району міста Києва, ОСОБА_4 зарекомендувала себе як старанна та дисциплінована учениця, підтримує дружні стосунки із однокласниками та учнями інших класів, користується повагою серед вчителів. Батько приділяє належну увагу вихованню доньки.
Згідно копії акту начальника ЖЕД-313 від 03 січня 2024 року,  ОСОБА_1 проживає разом із своїми дітьми ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 СК України рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст.157 цього Кодексу.
Зач. 2ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідноч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У зв'язку із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
ПоложеннямиСК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Згідноч. 3, 4ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 
Враховуючи, що положеннями сімейного законодавства не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, відтак, факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Так, звертаючись до суду із позовом,  ОСОБА_1 зазначав, що діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні, він самостійно займається їх вихованням. Відповідач проживає за кордоном, матеріальної допомоги спільним дітям не надає, не займається їхнім вихованням та розвитком. 
Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що позивачем не надано доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із спільними дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування  ОСОБА_2 за межами України. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач особисто була присутня у судових засіданнях у суді першої інстанції: 24 вересня 2025 року та 19 листопада 2025 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що долучені до позовної заяви докази не свідчать про відмову чи ухилення матері від утримання та виховання своїх дітей, а лише підтверджують факт проживання дітей разом із батьком, що сторонами не заперечується.
Відповідно до пояснень ОСОБА_3 , між нею та матір`ю існують теплі стосунки та збережений емоційний зв`язок. Донька позитивно охарактеризувала ставлення матері до неї та повідомила, що вони спілкуються телефоном.
Вказане спростовує посилання  ОСОБА_5 про те, що відповідач не бере жодної участі у вихованні дітей.
Згідно протоколу судового засідання від 24 вересня 2025 року,  ОСОБА_2 звернулась до суду із усною заявою про визнання позовних вимог  ОСОБА_1 .
За ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. 
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує /судовий розгляд.
Відтак, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
Враховуючи вищевикладене, а також встановивши відсутність підстав для задоволення позову, колегія суддів не бере до уваги факт визнання позову відповідачем. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітніх дітей, не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження своїх вимог.
Колегія суддів вважає, що позивачем не надано суду доказів, які свідчать про перебування спільних дітей на його самостійному вихованні та утриманні. 
Позивачем не доведено, що  ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей або нездатна виконувати свої обов`язки, як матері, в силу об`єктивних обставин. 
Обгрунтовуючи позовну заяву,  ОСОБА_1 повідомив, що встановлення факту самостійного виховання та перебування на його утриманні неповнолітніх дітей необхідно для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітніх дітей фактично пред`явлені з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Вирішуючи спір, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про недоведеність позовних вимог та звернення  ОСОБА_1 до суду із позовом не для захисту своїх порушених прав, як батька, а з іншою метою.
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків та посилання позивача щодо його самостійного виховання чи утримання спільних дітей.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів відхиляє, оскільки вони в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та долучені до матеріалів справи докази, підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітніх дітей відсутні.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 28 листопада 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,- 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 03 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов 

Судді: С.Г. Музичко 

Л.П. Сушко