П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10830/25	

Перша інстанція: суддя Караван Р.В.,
повний текст судового рішення
складено 03.10.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень,- 
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

14 квітня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, якому просив суд :
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №51034300024432 від 11.03.2025 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням висновків суду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 29.06.2024 року, він громадянин Ізраїлю, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». 
В березні 2025 року він отримав рішення №51034300024432 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 11.03.2025 року. В рішенні зазначалося, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.4 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію». Разом з рішенням позивач отримав висновок №5100.19.1-2503/51.1-25 від 13.03.2025 року, в якому відповідач пояснював мотиви прийняття ним свого рішення від 11.03.2025 року.
Вказує, що у висновку від 13.03.2025 року відповідач мотивує своє рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну тим, що позивач у графі «Фактичне місце проживання в Україні» зазначив адресу: АДРЕСА_1 , однак, буцімто згідно акту перевірки місця проживання адреса не підтвердилася. Таким чином, в подальшому відповідач прийшов до висновку, що позивач свідомо зазначив у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдиві відомості.
Вважає такий висновок відповідача є безпідставним, а причина відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну – надуманою. Так, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2019 року (номер запису про право власності №3446748.) 
Представник відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що 26.09.2024 року громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки він народився на території України до 1991 року та має право на набуття громадянства за територіальним походженням (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 23.04.1982 Жовтневим РАЦС м. Одеса).
В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.09.2024 № 400050509 громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під особистий підпис, в графі «Фактичне місце проживання в Україні» зазначив адресу свого фактичного проживання за адресою: « АДРЕСА_1 ). В графі «Зареєстроване місце проживання в Україні (за наявності)» проставлені «--», що вказує на відсутність у заявника зареєстрованого місця проживання на території України.
Вказує, що за надісланим ГУ ДМС в Одеській області запитом надійшла відповідь Управління СБУ в Одеській області від 31.01.2025 № 927/5101-25, зокрема, про відсутність іноземця за вказаною у заяві-анкеті адресою проживання, неможливість встановлення його місця перебування на території регіону. 
З огляду на викладене, беручи до уваги військово-політичну ситуацію на території нашої держави, керуючись вимогами пункту 4 частини першої ст. 10 Закону України «Про імміграцію», Управління СБУ в Одеській області не погоджує надання дозволу на імміграцію громадянину Ізраїлю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з наданням свідомо неправдивих відомостей у своїх анкетних даних.
Також, з метою перевірки інформації, зазначеної громадянином Держави Ізраїль ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в заяві про надання дозволу на імміграцію, Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області було направлено службову записку від 12.02.2025 № 5100.19.1/3074-25 до відділу міграційного контролю Управлінню міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії. 
Листом від 13.02.2025 № 5100.20.1/3190-25 було надано акт перевірки адреси місця проживання громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого, інформацію про місце проживання: АДРЕСА_1 не підтверджено.
Вказує, що громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 свідомо повідомив про себе завідомо неправдиві відомості, приховавши не тільки фактичну адресу свого проживання на території України, вказавши в заяві про надання дозволу на імміграцію адресу: АДРЕСА_1 , за якою, відповідно до результатів перевірки, він фактично не проживає, а також приховавши номер телефону та адресу електронної пошти.
Вважає, що ним правомірно прийняте оскаржуване рішення, та надано докази такої правомірності з посиланнями на конкретні норми чинного законодавства.
Представник позивача з відзивом на позовну заяву не погодився, у поданій до суду відповіді на відзив зазначає, що лист Управління Служби безпеки України в Одеській області має носити рекомендаційний характер, а відтак не має бути безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Окрім того, у ньому не наведено жодних даних щодо дати перевірки, даних складеного акту тощо. Тобто, у відповіді Управління СБУ в Одеській області №65/1/3/583 від 14.01.2025 року взагалі не зазначається, на підставі чого була доведена (зафіксована) відсутність позивача за вказаною у заяві-анкеті адресою проживання у власній квартирі.
Так само в акті від 13.02.2025 року складеного працівниками ГУ ДМС України в Одеській області вказано лише, що особа відсутня за місцем мешкання на момент здійснення перевірки, але жодним чином не доведено, що позивач там (у власній квартирі) не проживає, і тим більше не доведено, що він вказав свідомо неправдиві відомості, що і стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
У зв`язку з цим, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень – задоволений повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №51034300024432 від 11.03.2025 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням висновків суду.
Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

29.06.2024 року громадянин Ізраїлю ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». 
В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.09.2024 № 400050509 громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під особистий підпис, в графі «Фактичне місце проживання в Україні» зазначив адресу свого фактичного проживання за адресою: « АДРЕСА_1 ). В графі «Зареєстроване місце проживання в Україні (за наявності)» проставлені «--», що вказує на відсутність у заявника зареєстрованого місця проживання на території України.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2019 року.
18.10.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України було подано запит № 5100.19.1-11637/51.1-24 до Управління СБУ в Одеській області щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну заявнику, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію».
Управління СБУ в Одеській області на вказаний запит листом №65/1/3/583 від 14.01.2025 повідомило, що враховуючи відсутність іноземця за вказаною у заяві-анкеті адресою проживання, неможливість встановлення його місця перебування на території регіону, в Управлінні на даний час немає можливості здійснити комплекс перевірочних заходів відносно гр. Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), передбачених Законами України «Про Службу Безпеки України», «Про контррозвідувальну діяльність», «Про оперативно-розшукову діяльність» з метою прийняття рішення в межах компетенції.
Указом Президента України від 14.09.2020 №329/2020, введено в дію Стратегію національної безпеки України, якою визначено, що одними із загроз національній безпеці є поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом (п. 10 Стратегії). 
З огляду на викладене, беручи до уваги військово-політичну ситуацію на території нашої держави, керуючись вимогами п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», Управління не погоджує надання дозволу на імміграцію гр. Ізраїлю ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку наданням ним свідомо неправдивих відомостей у своїх анкетних даних.
12.09.2025 року Головним управлінням Державної міграційної служби України на адресу Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУДМС в Одеській області надіслано службову записку №5100.19.1/3074-25 від 12.02.2025 з проханням перевірити факти викладені у заяві, а саме місце проживання громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , номер телефону не вказав. 
Відділ міграційного контролю Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії на вказану службову записку службовою запискою №5100.20.1/3190-25 від 13.02.2025 повідомив про її опрацювання та долучив акт перевірки.
Згідно Акту перевірки адреси місця проживання іноземця або особи без громадянства від 13.02.2025 складеного представниками ДМС під час перевірки встановлено, що інформація про місце проживання громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджено. В графі додаткова інформація зазначено: особа відсутня за місцем мешкання, мобільний телефон (номер) відсутній. 
Графи Акту від 13.02.2025 «У разі відсутності іноземця або особи без громадянства», «Власник житла», « ОСОБА_6 , який проживає за адресою» не заповнені. 
Згідно висновку про розгляд заяви громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого 11.03.2025 рекомендовано відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про прийняте рішення повідомити заявника шляхом надсилання його копії рекомендованим листом протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику із зазначенням підстави відмови відповідно до Закону України «Про імміграцію» та роз`ясненням порядку і строків оскарження такого рішення.
Вказаний висновок зокрема мотивований тим, що іноземець відсутній за адресом проживання, номер телефону відсутній, наведена інформація в акті підтверджується підписами представників відділу міграційного контролю Управлінню міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Згідно інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.09.2024 по теперішній час перебуває на території України.
Неправдивою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а подання свідомо неправдивих відомостей характеризуються лише прямим умислом. 
Таким чином, громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 свідомо повідомив про себе завідомо неправдиві відомості, приховавши не тільки фактичну адресу свого проживання на території України, вказавши в заяві про надання дозволу на імміграцію адресу: АДРЕСА_1 , за якою, відповідно до результатів перевірки, він фактично не проживає, а також приховавши номер телефону та адресу електронної пошти.
На підставі вказаного висновку Головним управлінням Державної міграційної служби України 11.03.2025 прийнято рішення № 51034300024432 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». 
Разом з рішенням позивач отримав висновок №5100.19.1-2503/51.1-25 від 13.03.2025 року, в якому Відповідач пояснював мотиви прийняття ним свого рішення від 11.03.2025 року.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773), Законом України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі - Закон № 2491-ІІІ) та Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі по тексту - Закон №2235-III). Усі зазначені нормативно-правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно з нормами статті 3 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
За правилами частини 1 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Статтею 9 Закону України від 07.06.2001 року №2491-III передбачено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Як встановлено матеріалами справи 29.06.2024 року громадянин Ізраїлю ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі п.3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». 
В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.09.2024 №400050509 громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під особистий підпис, в графі «Фактичне місце проживання в Україні» зазначив адресу свого фактичного проживання за адресою: « АДРЕСА_1 ). В графі «Зареєстроване місце проживання в Україні (за наявності)» проставлені «--». В графах «Особиста електронна пошта», «Номер контактного телефону» заявником також проставлені «--».
Так, відповідно до пункту 12 Порядку №1983 територіальні органи та територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;
проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;
у разі необхідності одержання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть такі відомості одержуються в установленому законодавством порядку;
у разі необхідності підтвердження інших відомостей про заявника або дійсності поданих ним документів надсилаються запити засобами поштового зв`язку або за наявності технічної можливості в електронній формі (в електронній формі через систему електронного документообігу з накладенням кваліфікованого електронного підпису) відповідним державним органам (в тому числі іноземних держав) або їх структурним підрозділам;
надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або територіальним підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;
здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Згідно пункту 14 Порядку №1983 територіальні органи і територіальні підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Як вбачається 18.10.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України було подано запит №5100.19.1-11637/51.1-24 до Управління СБУ в Одеській області щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну заявнику, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію».
Управління СБУ в Одеській області на вказаний запит листом № 65/1/3/583 від 14.01.2025 повідомило, що «враховуючи відсутність іноземця за вказаною у заяві-анкеті адресою проживання, неможливість встановлення його місця перебування на території регіону, в Управлінні на даний час немає можливості здійснити комплекс перевірочних заходів відносно гр. Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), передбачених Законами України «Про Службу Безпеки України», «Про контррозвідувальну діяльність», «Про оперативно-розшукову діяльність» з метою прийняття рішення в межах компетенції.
Також зазначено, що Указом Президента України від 14.09.2020 №329/2020, введено в дію
Стратегію національної безпеки України, якою визначено, що одними із загроз національній безпеці є поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом (п. 10 Стратегії). З огляду на викладене, беручи до уваги військово-політичну ситуацію на території нашої держави, керуючись вимогами п.4 ст.10 Закону України «Про імміграцію», Управління не погоджує надання дозволу на імміграцію гр. Ізраїлю ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку наданням ним свідомо неправдивих відомостей у своїх анкетних даних.».
Відповідно ст. 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-XII (далі Закон №2229-XII) Служба безпеки України державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 21 Закону №2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Пунктом 4-5 ч.1 ст. 24 Закону №2229-XII встановлено, що Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України та забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань.
Відповідно до своїх основних завдань, зокрема визначених п. 13 ст.24 Закону №2229-XII, СБУ зобов`язана: брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Колегія суддів вважає, що зважаючи на впроваджений воєнний стан у державі Україна та пряму військову агресію з боку російської федерації, відмова у наданні дозволу на імміграцію є об`єктивною соціальною потребою демократичного суспільства, з метою захисту життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз. Вказаний захід націлений на забезпечення стабільності у сферах національної безпеки і оборони країни в цілому, що є виправданим для застосування такого заходу впливу щодо позивача.
Колегія суддів враховує те, що компетенція органу міграційної служби у спірному питанні про надання дозволу на імміграцію обмежується лише перевіркою правових підстав звернення, повноти та дійсності поданих на розгляд матеріалів. Однак, відповідач не уповноважений підтверджувати чи спростовувати певні факти, у тому числі, події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою.
Як свідчать дійсні обставини справи, у розпорядженні органу міграційної служби на момент розгляду заяви була наявна інформації органу УСБУ, а саме заперечення стосовно надання позивачеві дозволу на імміграцію. При цьому, орган УСБУ вказав на неможливість здійснення комплексу перевірочних заходів відносно гр. Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), передбачених Законами України «Про Службу Безпеки України», «Про контррозвідувальну діяльність», «Про оперативно-розшукову діяльність» з метою прийняття рішення в межах компетенції, а також зазначив про надання громадянином свідомо неправдивих відомостей анкетних даних.
Так, пункт 6 ст. 10 Закону №2491-ІІІ передбачає можливість відмови у наданні дозволу на імміграцію саме в інших випадках не встановлених у п.п. 1-5 цієї статті та передбачених законодавством. 
Таким випадком у цій справі, на переконання колегії суддів, є наявна у органів Служби безпеки України інформація про доцільність відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію до України, про яку зазначено в листі.
Оскільки від органу, одним із основних завдань якого є державна безпека України, надійшла інформація про те, що він заперечує у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області зобов`язане було врахувати таку інформацію при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для надання громадянину Ізраїлю ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну. При цьому, у відповідача не має виникати сумнівів у правдивості та/або обґрунтованості наданої інформації. 
Крім того, право на обмеження доступу до території України для осіб, які не є громадянами України, є суверенним правом Держави, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень.
Колегія суддів вважає, що наявність обставин, визначених ст. 10 Закону, які передумовлюють підстави для відмови у надані дозволу на імміграцію в Україну, не є вичерпними, а наявність у особи права на отримання дозволу на імміграцію в межах квоти або поза квотою імміграції не є безумовною підставою для надання відповідного дозволу.
Прийняттю рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу передує визначена Порядком № 1983 процедура прийняття та перевірки документів, з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону, в тому числі надіслання відповідних запитів до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби, які, в свою чергу, проводять після надходження таких запитів перевірки (кожен в межах своєї компетенції) з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.
Суд першої інстанції не врахував зазначені підстави та дійшов невірного висновку щодо задоволення позовних вимог.
Враховуючи викладене, оскільки наявність підстав для отримання позивачем дозволу на імміграцію не підтверджується, колегія суддів вважає рішення відповідача правомірним і обґрунтованим та підстав для скасування оспорюваного рішення не вбачає.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
З огляду на те, висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року – скасувати, ухвалити у справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко   Н.В. Вербицька