Справа № 127/10368/25
Провадження № 1-кп/127/367/25 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.02.2026 	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , 
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.11.2023 за № 22023020000000209, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Генічеськ Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою:   АДРЕСА_1 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , несудимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України, -
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , будучи громадянином України, вчинив злочин за таких обставин.
Відповідно до Конституції України – Основного Закону України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Виключно законами України встановлюються порядок допуску та умови перебування підрозділів збройних сил інших держав на території України. 
Згідно зі статтями 132 – 134 Конституції України, територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.
Однак, з метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем осіб з числа політичного й військового керівництва Російської Федерації 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка», а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України – терористичну організацію «Луганська народна республіка», у складі яких утворені незаконні збройні формування.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. При цьому, ефективний контроль та координацію діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади держави-агресора Російської Федерації та її Збройних Сил.
Визнання Верховною Радою України так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного російською федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав – членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяві Верховної Ради України щодо ескалації російсько-українського збройного конфлікту від 30 березня 2021 року № 1356-IX, Заяві Верховної Ради України у зв`язку з визнанням Російською Федерацією незалежності незаконних самопроголошених утворень на тимчасово окупованих територіях окремих районів Донецької та Луганської областей України від 22 лютого 2022 року № 2093-IX, Заяві Верховної Ради України у зв`язку із злочинними рішеннями керівництва російської федерації щодо спроби анексії тимчасово окупованих територій Донецької, Луганської, Запорізької та Херсонської областей України від 6 жовтня 2022 року № 2632-IX.
Ураховуючи викладене, так звані «Донецька народна республіка» та «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є терористичними організаціями.
Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Керівники терористичних організацій так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», за сприяння та координації представників влади Російської Федерації, провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».
У подальшому, з метою створення приводів для ескалації і спроби виправдання своєї агресії перед світовою спільнотою, громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано так звані «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами. Так, 21 лютого 2022 року підписано так звані Договір про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між Російською Федерацією і Донецькою Народною Республікою, а також Договір про дружбу, співробітництво і взаємну допомогу між Російською Федерацією і Луганською Народною Республікою. Зазначені Договори ратифіковані шляхом прийняття 22 лютого 2022 року Державною думою відповідного Федерального закону, який затверджений Радою Федерації. Після цього, 30 вересня 2022 року підписано так звані Договори про прийняття до складу Російської Федерації Донецької Народної Республіки, Луганської Народної Республіки, Запорізької області та Херсонської області та утворення нових суб`єктів Російської Федерації, які ратифіковано шляхом прийняття 3 жовтня 2022 року Державною думою відповідних федеральних законів, які затверджені Радою Федерації.
Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації, рішуче засуджено підписання Російською Федерацією нікчемних «міжнародних угод» із так званими «Донецькою народною республікою» та «Луганською народною республікою».
Крім того, відповідно до вимог Конституції України перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч вимогам Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року, Гельсінського заключного акту 1975 року, Гаазької конвенції 1907 року, Женевських конвенцій 1949 року та інших міжнародно-правових актів є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Усупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації та інші високопосадові представники влади держави-агресора, діючи всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі 1975 року та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй, Декларацій Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали повномасштабну агресивну війну проти України, шляхом віддання наказу на збройне вторгнення підрозділів Збройних Сил Російської Федерації на територію України.
24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині Російська Федерація, за результатами здійснених нею підготовчих неправомірних дій, розпочала так звану «спеціальну військову операцію» в Україні, про що оголосив президент Російської Федерації.
Надалі, Збройні Сили Російської Федерації, які діяли за наказом вищого політичного та військового керівництва, вторглися на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, цивільні та інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське, оборонне значення, та здійснили окупацію частини території України, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичних організацій самопроголошених «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки», які увійшли до складу Збройних Сил Російської Федерації.
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжено Указами Президента України та який діє на даний час. Укази Президента України про введення воєнного стану в Україні, відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», затверджені Верховною Радою України шляхом прийняття відповідних законів.
Незважаючи на те, що вищенаведеними міжнародними документами закріплено обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності, інших дій, що заборонені міжнародним гуманітарним правом, Російська Федерація, у порушення Статуту ООН, ігноруючи норми міжнародного права та рішення міжнародних органів, продовжила агресію проти України шляхом застосування збройної сили проти суверенітету, територіальної недоторканності, політичної незалежності України, а також продовжила здійснювати вторгнення та раніше розпочату у 2014 році окупацію території України.
При цьому, представники Російської Федерації, з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, реалізації окупаційної політики, встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів контролю на окупованих територіях України розпочали створення незаконних державних та правоохоронних органів, установ та організацій, які підконтрольні окупаційній владі держави-агресора та входять у її вертикаль влади, у тому числі на окупованій території Херсонської області.
Так, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та території України від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», окремі райони Херсонської області з 24.02.2022, зокрема вся територія Генічеського району Херсонської області, перебувають під тимчасовою окупацією Російської Федерації, а м. Херсон перебувало під тимчасовою окупацією держави-агресора до 11.11.2022.
Громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незважаючи на вищезазначені обставини триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, перебуваючи на тимчасово окупованій території України у м. Генічеськ Херсонської області, ведучи з 14.06.2016 свою діяльність на території України як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є «технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів», у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 15.12.2022, усвідомлюючи протиправність своїх дій, спрямованих на допомогу державі-агресору та окупаційній адміністрації держави-агресора, підтримуючи рішення та дії держави-агресора Російської Федерації щодо збройної агресії та окупації території України, окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів державного контролю на тимчасово окупованій Херсонській області, у тому числі Генічеському районі, маючи корисливі мотиви щодо збереження можливості здійснювати підприємницьку діяльність на тимчасово окупованій території України та взаємодіяти із окупаційною владою, добровільно надав до так званого «Управления Федеральной налоговой службы по Херсонской области», створеного окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, документи для реєстрації себе як індивідуального підприємця, унаслідок чого отримав так званий «основной государственный регистрационный номер индивидуального предпринимателя» – 322950000001623.
У цей час на тимчасово окупованій території Херсонської області державою-агресором та її окупаційною адміністрацією приблизно у травні 2022 року почав діяти, а 22.12.2022, відповідно до законодавства держави-агресора, був зареєстрований у відповідних російських реєстрах не передбачений законами України незаконний правоохоронний орган із ознаками збройного формування – так звана «Государственная Служба безопасности Херсонской области» (основний державний реєстраційний номер – 1229500007109, ідентифікаційний номер платника податків – 9500007106, місце знаходження юридичної особи: вул. Театральна, буд. 18, Україна, м. Херсон, Україна), основними функціями і напрямками діяльності якої на тимчасово окупованій території Херсонської області стало виконання властивих правоохоронним органам функцій: здійснення контррозвідувальної та розвідувальної діяльності, боротьба зі злочинністю, а також виконання поставлених військово-політичним керівництво держави-агресора бойових та інших завдань в рамках проведення так званої «спеціальної військової операції», у тому числі й проти Сил оборони України; сприяння окупаційній адміністрації у Херсонській області з питань забезпечення безпеки її співробітників та забезпечення ефективного її функціонування на тимчасово окупованій території України; проведення так званих «оперативно-бойових та фільтраційних заходів», спрямованих на виявлення та припинення діяльності проукраїнські налаштованих громадян України, що проживають та здійснюють свою професійну та іншу діяльність на тимчасово окупованих територіях Херсонської області; проведення інших дій на шкоду інтересам України.
Так звана «Государственная служба безопасности Херсонской области» має організаційну структуру, що характеризується наявністю єдиноначальності, підпорядкованості, дисципліни та субординації. Указане формування розділено на підрозділи з визначеним особовим складом, для його учасників введені військові звання, знаки розрізнення, службові посвідчення, вогнепальна (автомати, пістолети) зброя, характерні для такого формування.
Незважаючи на дані обставини, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, спрямованих на допомогу державі-агресору та окупаційній адміністрації держави-агресора, підтримуючи рішення та дії держави-агресора Російської Федерації щодо збройної агресії та окупації території України, окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів державного контролю у тимчасово окупованій Херсонській області, у тому числі Генічеському районі, маючи корисливі мотиви щодо збереження можливості здійснювати підприємницьку діяльність на тимчасово окупованій території України та взаємодіяти із окупаційною владою, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що так звана «Государственная Служба безопасности Херсонской области» є незаконним збройним формуванням і водночас правоохоронним органом, створеним окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, добровільно, з метою завдання шкоди Україні, упродовж 2023 року вчиняв умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору Російській Федерації, окупаційній адміністрації держави-агресора, щодо забезпечення діяльності та можливості ефективного функціонування на тимчасово окупованій території України – Херсонській області, створеного нею зазначеного вище незаконного збройного формування, шляхом передачі матеріальних ресурсів та вчинення інших дій.
Так, реалізовуючи свій кримінально протиправний умисел, спрямований на допомогу державі-агресору, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що так звана «Государственная Служба безопасности Херсонской области» є незаконним збройним формуванням, створеним окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, що діє на шкоду Україні, 08.03.2023 уклав з так званою «Государственной Службой безопасности Херсонской области» в особі її керівника договір підряду № ТО-1/23 (ИКЗ - 2329500007106950000100100020024520244) на загальну суму 618 800 російських рублів, предметом якого була закупівля за власні кошти та постачання запасних частин і витратних матеріалів, технічне обслуговування транспортних засобів, що перебувають на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», які у тому числі використовувалися посадовими особами даного незаконного збройного формування держави-агресора під час здійснення своєї протиправної діяльності, направленої на виконання незаконних рішень військово-політичного керівництва держави-агресора Російської Федерації та її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованій території Херсонської області.
З метою завдання шкоди Україні, забезпечення встановлення й укріплення незаконної системи органів влади та правопорядку на тимчасово окупованій території Херсонської області, ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем фактичного здійснення свої підприємницької діяльності за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Гоголя, 196, здійснюючи пособництво державі-агресору, її незаконним збройним формуванням та окупаційній адміністрації, підтримуючи рішення та дії держави-агресора Російської Федерації щодо збройної агресії та окупації території України, окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів державного контролю на тимчасово окупованій території України, у період з 08.03.2023 по 31.12.2023, на виконання договору підряду № ТО-1/23 від 08.03.2023, за рахунок власних обігових коштів, здійснював постачання запасних частин, витратних матеріалів та технічне обслуговування 26 транспортних засобів, що перебували на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», там самим надав допомогу державі-агресору, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, шляхом добровільного збору, підготовки, передачі матеріальних ресурсів та технічного обслуговування транспортних засобів, забезпечив справність та можливість їх ефективного використання у діяльності незаконного збройного формування держави-агресора – так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», що входить до вертикалі влади Російської Федерації, та функціонально відповідальна за управління на тимчасово окупованих територіях у рамках так званої «спеціальної військової операції», проведенні нею так званих «оперативно-бойових та фільтраційних заходів» проти Сил оборони України та проукраїнські налаштованого населення на тимчасово окупованій території Херсонської області.
Таким чином, ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 111-2 КК України, тобто, умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора. 
Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 111-2 КК України суд здійснює за відсутності обвинуваченого (in absentia).
Відповідно до частини п`ятої статті 374 КПК України у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.
Частиною другою статті 7 КПК України регламентовано, що зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 18.05.2004 «Шомоді проти Італії» проведення заочного розгляду кримінального провадження відповідатиме принципам, закріпленим у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (право на справедливий суд), тільки в тому випадку, якщо з боку державних органів будуть вжиті заходи забезпечення ретельної перевірки «з метою встановлення поза обґрунтованим сумнівом того, чи дійсно особа беззастережно відмовилася від свого права виступати в суді».
До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був повідомлений про судовий розгляд. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд «in absentia» допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді (рішення «Пелладоах проти Нідерландів», «Пуатрімоль проти Франції»).
Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень визначені главою 24-1 КПК України.
Відповідно до положень статті 297-1 КПК України спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених, зокрема, статтею 114 КК України стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.
Під час досудового розслідування ОСОБА_3 відповідно до вимог ч. 8 ст. 135 КПК України, ч. 1 ст. 278 КПК України 15.01.2025 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, шляхом опублікування в газеті «Урядовий кур`єр» Кабінету Міністрів України, на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора.
Крім того, у газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора опубліковано повідомлення про виклик ОСОБА_3 для його допиту як підозрюваного, проведення інших слідчих і процесуальних дій у статусі підозрюваного у даному кримінальному провадженні, однак останній не з`явився до слідчого відділу без поважних причин.
Повідомлення про підозру ОСОБА_3 також було вручене захиснику останнього, про що свідчить розписка в матеріалах кримінального провадження.
Постановою слідчого від 03.02.2025 на підставі статті 281 КПК України  ОСОБА_3  оголошено в державний та міжнародний розшук.
Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2025 задоволено клопотання слідчого, погоджене з прокурором, та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні  № 22023020000000209 від 02.11.2023 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.
У газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора опубліковане повідомлення про здійснення стосовно ОСОБА_3 спеціального досудового розслідування. У подальшому в газеті «Урядовий кур`єр» опублікована повістка про виклик ОСОБА_3 до слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області для проведення процесуальних дій з його участю, у тому числі: повідомлення про завершення досудового розслідування, надання доступу до матеріалів досудового розслідування, вручення копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, однак ОСОБА_3 не з`явився без поважних причин.
Факти численних викликів ОСОБА_3 у порядку статті 135 КПК підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами. 
У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 23.09.2025, суд своєю ухвалою задовольнив клопотання прокурора щодо здійснення спеціального судового провадження стосовно ОСОБА_3 . 
Обвинувачений ОСОБА_3 неодноразово викликався у судові засідання шляхом публікації повісток про виклик обвинуваченого у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.
Отже, наявні у справі документи свідчать про те, що ОСОБА_3 достовірно знає про розпочате відносно нього кримінальне провадження, про підозру та висунуте обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину та статус особи, яка перебуває у розшуку, про виклики до органу досудового розслідування та суду.
Ухилення обвинуваченого ОСОБА_3 від органів досудового розслідування та суду суд розцінює, як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
При цьому суд вважає слушним зауважити, що розгляд кримінального провадження здійснюється за участю захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 , який був забезпечений державою Україна.
З огляду на викладене, суд вжив усіх достатніх заходів для дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_3 на захист та доступ до правосуддя.
Відповідно до положень КПК України суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази, зібрані у кримінальному провадженні:
-  витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.11.2023 за № 22023020000000209;
- постанова про визначення підслідності від 04.06.2024;
- протокол огляду від 11.12.2023 відповідно до якого, проведено огляд сайту Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців, сайту державних публічних закупівель, з яких вбачається, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.06.2016 здійснював діяльність в Україні як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є «технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів», укладав відповідні договори; 
- також проведено огляд російських джерел інформації про юридичних та фізичних осіб, з яких вбачається, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав до так званого «Управления Федеральной налоговой службы по Херсонской области», створеного окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, документи для реєстрації себе як індивідуального підприємця, унаслідок чого отримав так званий «основной государственный регистрационный номер индивидуального предпринимателя» – 322950000001623. ОСОБА_3 08.03.2023 уклав з так званою «Государственной Службой безопасности Херсонской области» в особі її керівника договір підряду № ТО-1/23 (ИКЗ - 2329500007106950000100100020024520244) на загальну суму 618 800 російських рублів, предметом якого була закупівля за власні кошти та постачання запасних частин і витратних матеріалів, технічне обслуговування транспортних засобів, що перебувають на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», у період з 08.03.2023 по 31.12.2023, на виконання договору підряду № ТО-1/23 від 08.03.2023, за рахунок власних обігових коштів, здійснював постачання запасних частин, витратних матеріалів та технічне обслуговування 26 транспортних засобів, що перебували на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области»;
- протоколи огляду від 13.05.2024, 01.10.2024, відповідно до яких, проведено огляд відомостей, розміщених в Інтернет-мережі стосовно осіб, які проходять службу в так званій «Государственной Службе безопасности Херсонской области»; 
- протоколи зняття інформації з електронних інформаційних систем від 13.03.2024, 15.03.2024, відповідно до яких, проведено огляд відомостей, розміщених в Інтернет-мережі стосовно осіб, які проходять службу в так званій «Государственной Службе безопасности Херсонской области»; 
- договір підряду, укладений 08.03.2023 ОСОБА_3 з так званою «Государственной Службой безопасности Херсонской области» в особі її керівника, №ТО-1/23 (ИКЗ - 2329500007106950000100100020024520244), на загальну суму 618 800 російських рублів, (з додатками до договору) предметом якого була закупівля за власні кошти та постачання запасних частин і витратних матеріалів, технічне обслуговування транспортних засобів, що перебувають на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», у період з 08.03.2023 по 31.12.2023, на виконання договору підряду № ТО-1/23 від 08.03.2023, за рахунок власних обігових коштів, здійснював постачання запасних частин, витратних матеріалів та технічне обслуговування 26 транспортних засобів, що перебували на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области»;
- характеризуючі дані щодо обвинуваченого ОСОБА_3 .
Аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов таких висновків.
Суд вважає загальновідомими і такими, що не потребують доказування в межах даного кримінального провадження фактів того, що тимчасова окупація з боку російської федерації частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20.02.2014 та повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022, а також анексія з боку російської федерації частини території України є за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами російської федерації, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.
Судом встановлено, що громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незважаючи на вищезазначені обставини триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, перебуваючи на тимчасово окупованій території України у м. Генічеськ Херсонської області, ведучи з 14.06.2016 свою діяльність на території України як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є «технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів», у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 15.12.2022, усвідомлюючи протиправність своїх дій, спрямованих на допомогу державі-агресору та окупаційній адміністрації держави-агресора, підтримуючи рішення та дії держави-агресора Російської Федерації щодо збройної агресії та окупації території України, окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів державного контролю на тимчасово окупованій Херсонській області, у тому числі Генічеському районі, маючи корисливі мотиви щодо збереження можливості здійснювати підприємницьку діяльність на тимчасово окупованій території України та взаємодіяти із окупаційною владою, добровільно надав до так званого «Управления Федеральной налоговой службы по Херсонской области», створеного окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, документи для реєстрації себе як індивідуального підприємця, унаслідок чого отримав так званий «основной государственный регистрационный номер индивидуального предпринимателя» – 322950000001623.
У цей час на тимчасово окупованій території Херсонської області державою-агресором та її окупаційною адміністрацією приблизно у травні 2022 року почав діяти, а 22.12.2022, відповідно до законодавства держави-агресора, був зареєстрований у відповідних російських реєстрах не передбачений законами України незаконний правоохоронний орган із ознаками збройного формування – так звана «Государственная Служба безопасности Херсонской области» (основний державний реєстраційний номер – 1229500007109, ідентифікаційний номер платника податків – 9500007106, місце знаходження юридичної особи: вул. Театральна, буд. 18, Україна, м. Херсон, Україна), основними функціями і напрямками діяльності якої на тимчасово окупованій території Херсонської області стало виконання властивих правоохоронним органам функцій: здійснення контррозвідувальної та розвідувальної діяльності, боротьба зі злочинністю, а також виконання поставлених військово-політичним керівництво держави-агресора бойових та інших завдань в рамках проведення так званої «спеціальної військової операції», у тому числі й проти Сил оборони України; сприяння окупаційній адміністрації у Херсонській області з питань забезпечення безпеки її співробітників та забезпечення ефективного її функціонування на тимчасово окупованій території України; проведення так званих «оперативно-бойових та фільтраційних заходів», спрямованих на виявлення та припинення діяльності проукраїнські налаштованих громадян України, що проживають та здійснюють свою професійну та іншу діяльність на тимчасово окупованих територіях Херсонської області; проведення інших дій на шкоду інтересам України.
Так звана «Государственная служба безопасности Херсонской области» має організаційну структуру, що характеризується наявністю єдиноначальності, підпорядкованості, дисципліни та субординації. Указане формування розділено на підрозділи з визначеним особовим складом, для його учасників введені військові звання, знаки розрізнення, службові посвідчення, вогнепальна (автомати, пістолети) зброя, характерні для такого формування.
Незважаючи на дані обставини, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, спрямованих на допомогу державі-агресору та окупаційній адміністрації держави-агресора, підтримуючи рішення та дії держави-агресора Російської Федерації щодо збройної агресії та окупації території України, окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів державного контролю у тимчасово окупованій Херсонській області, у тому числі Генічеському районі, маючи корисливі мотиви щодо збереження можливості здійснювати підприємницьку діяльність на тимчасово окупованій території України та взаємодіяти із окупаційною владою, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що так звана «Государственная Служба безопасности Херсонской области» є незаконним збройним формуванням і водночас правоохоронним органом, створеним окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, добровільно, з метою завдання шкоди Україні, упродовж 2023 року вчиняв умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору Російській Федерації, окупаційній адміністрації держави-агресора, щодо забезпечення діяльності та можливості ефективного функціонування на тимчасово окупованій території України – Херсонській області, створеного нею зазначеного вище незаконного збройного формування, шляхом передачі матеріальних ресурсів та вчинення інших дій.
Так, реалізовуючи свій кримінально протиправний умисел, спрямований на допомогу державі-агресору, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що так звана «Государственная Служба безопасности Херсонской области» є незаконним збройним формуванням, створеним окупаційною адміністрацією держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, що діє на шкоду Україні, 08.03.2023 уклав з так званою «Государственной Службой безопасности Херсонской области» в особі її керівника договір підряду № ТО-1/23 (ИКЗ - 2329500007106950000100100020024520244) на загальну суму 618 800 російських рублів, предметом якого була закупка за власні кошти та поставка запасних частин і витратних матеріалів, технічне обслуговування транспортних засобів, що перебувають на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», які у тому числі використовувалися посадовими особами даного незаконного збройного формування держави-агресора під час здійснення своєї протиправної діяльності, направленої на виконання незаконних рішень військово-політичного керівництва держави-агресора Російської Федерації та її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованій території Херсонської області.
З метою завдання шкоди Україні, забезпечення встановлення й укріплення незаконної системи органів влади та правопорядку на тимчасово окупованій території Херсонської області, ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем фактичного здійснення свої підприємницької діяльності за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Гоголя, 196, здійснюючи пособництво державі-агресору, її незаконним збройним формуванням та окупаційній адміністрації, підтримуючи рішення та дії держави-агресора Російської Федерації щодо збройної агресії та окупації території України, окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення адміністративного, військового, юридичного, економічного та інших видів державного контролю на тимчасово окупованій території України, у період з 08.03.2023 по 31.12.2023, на виконання договору підряду № ТО-1/23 від 08.03.2023, за рахунок власних обігових коштів, здійснював постачання запасних частин, витратних матеріалів та технічне обслуговування 26 транспортних засобів, що перебували на балансі так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», там самим надав допомогу державі-агресору, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, шляхом добровільного збору, підготовки, передачі матеріальних ресурсів та технічного обслуговування транспортних засобів, забезпечив справність та можливість їх ефективного використання у діяльності незаконного збройного формування держави-агресора – так званої «Государственной Службы безопасности Херсонской области», що входить до вертикалі влади Російської Федерації, та функціонально відповідальна за управління на тимчасово окупованих територіях у рамках так званої «спеціальної військової операції», проведенні нею так званих «оперативно-бойових та фільтраційних заходів» проти Сил оборони України та проукраїнські налаштованого населення на тимчасово окупованій території Херсонської області.
Судом були досліджені всі докази, зібрані під час досудового розслідування відносно обвинуваченого  ОСОБА_3 . 
Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій  ОСОБА_3 , суд вважає слушним зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 111-2 КК України, умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора - караються позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. 
Враховуючи викладене, здійснюючи розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, тобто в межах висунутого обвинувачення, суд дійшов до переконання, що винуватість обвинуваченого  ОСОБА_3 повністю знайшла своє підтвердження під час судового розгляду та підтверджується дослідженими судом доказами, які є належними, допустимими та такими, що узгоджуються між собою. Суду не надано доказів того, що обвинувачений не мав можливості відмовитися від здійснення господарської діяльності, взаємодіючи з органами окупаційної влади, що діяли на тимчасово окупованій території.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , громадянин України, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України, - умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора. 
Вирішуючи питання щодо покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_3 вчинив особливо тяжкий злочин, передбачений ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України. ОСОБА_3 у судові засідання не з`явився, у зв`язку з чим розгляд судового провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia).
За результатами судового розгляду обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлені. Також судом враховуються характеризуючі дані щодо обвинуваченого, які містяться в матеріалах кримінального провадження.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади та місцевого самоврядування будь-яких рівнів, займатися підприємницькою діяльністю.
При цьому суд зазначає, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю є обов`язковим додатковим покаранням, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України.
Відповідно до положень ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як основне або додаткове покарання за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 111-1, 111-2 цього Кодексу, призначається на строк від десяти до п`ятнадцяти років. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. При призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
У ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому кримінального правопорушення призвело до тяжких наслідків, оскільки він надав допомогу державі-агресору, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, шляхом добровільного збору, підготовки, передачі матеріальних ресурсів та технічного обслуговування транспортних засобів, забезпечив справність та можливість їх ефективного використання у діяльності незаконного збройного формування держави-агресора, його дії сприяли та створювали підгрунття для подальшого повномаштабного вторгнення, що призводило до загибелі громадян України, знищення майна тощо, а тому суд дійшов до переконання про доцільність призначення обвинуваченому максимально допустимого санкцією кримінального закону строку покарання.
Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд враховує таке.
Відповідно до ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.
Суд також враховує роз`яснення, надані в абзаці першому пункту 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі – Постанова № 7), згідно з якими вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини. Відповідно до вимог статті 59 КК у разі конфіскації не всього майна, а лише його частини суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
Санкцією кримінального закону (ч. 1 ст. 111-2 КК України) передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна або без такої. Суд зазначає, що обвинувачений, вчиняючи злочин, мав корисливі мотиви щодо збереження власних активів та можливості здійснення підприємницької діяльності в рф, отримував фінансову вигоду. Саме тому суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 має бути призначене додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.
Під час досудового розслідування відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2025 до ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в порядку частини шостої статті 193 КПК, а також останній відповідно до положень статті 281 КПК оголошений у розшук.
Частиною шостою статті 193 КПК регламентовано, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
З огляду на зазначені приписи, суд вважає за доцільне застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання залишити без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду.
Крім того, згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. Саме тому суд вважає слушним зазначити, що строк відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі слід рахувати з моменту затримання обвинуваченого на виконання вироку.
Суд зазначає, що згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як вбачається з ухвал Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2025 та 12.03.2025, в межах досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.11.2023 за № 22023020000000209, судом було накладено арешт на майно  ОСОБА_3 , а саме транспортні засоби та житловий будинок з господарськими будівлями за адресою:   АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Приймаючи до уваги те, що арешт на майно накладався з метою забезпечення конфіскації майна, що перебуває у власності  ОСОБА_3 , як виду покарання, суд вважає, що в подальшому застосуванні цього заходу потреба не відпала, а тому арешти майна скасуванню не підлягають.
Питання щодо речових доказів вирішується відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданими суду доказами рішення щодо визнання будь-яких речей чи документів у кримінальному провадженні речовими доказами не приймалось.
Керуючись статтями 174, 193, 371, 373, 374 КПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_3  винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади та місцевого самоврядування будь-яких рівнів, займатися підприємницькою діяльністю на строк 15 (п`ятнадцять)  років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Початок строку відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі обчислювати з дня затримання  ОСОБА_3 на виконання даного вироку.
Строк додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади та місцевого самоврядування будь-яких рівнів, займатися підприємницькою діяльністю обчислювати з моменту відбуття основного покарання.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого  ОСОБА_3  в порядку частини шостої статті 193 Кримінального процесуального кодексу України, - залишити без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду.
Роз`яснити, що згідно з положеннями частини шостої статті 193 Кримінального процесуального кодексу України, після затримання оголошеної у міжнародний розшук особи і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки її до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановлює ухвалу.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою – в той же строк з дня отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Вручити копію вироку прокурору, копію вироку, яка підлягає врученню обвинуваченому, вручити його захиснику, а інформацію про вирок опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, згідно з положеннями статті 297-5 Кримінального процесуального кодексу України та на офіційному веб-сайті суду. 

Суддя