Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року Справа№200/1544/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Логойди Т.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
03 березня 2026 року ОСОБА_1 через свого представника та підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, вважаючи свої права порушеними, просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати йому його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01 серпня 2020 року по 18 грудня 2025 року у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що складає 81 405,08 грн.;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01 серпня 2020 року по 18 грудня 2025 року у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що складає 81 405,08 грн. без відрахування обов`язкових податків та зборів.
Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9300 грн. (суму уточнив окремою заявою).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 06 жовтня 2017 року по 31 липня 2020 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 (до реформування – ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_1 (до реформування - ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
Станом на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, що відбулося з 31 липня 2020 року, з ним не був проведений повний розрахунок, зокрема не виплачено індексацію грошового забезпечення за певний період служби.
Такий розрахунок з ним проведений лише 19 грудня 2025 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі № 200/4102/23 – кошти надійшли у загальній сумі 10 032,48 грн.
Вважав, що відповідач має понести відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Така відповідальність, на його думку, має бути понесена за період з 01 серпня 2020 по 18 грудня 2025 року включно, але не більше як за шість місяців (184 дні), у сумі, яка, за підрахунками позивача, становить 81 405,08 грн.
Вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі № 200/4102/23 остаточний розрахунок з позивачем проведений 19 грудня 2025 року.
На його думку, норми ст. 117 Кодексу законів про працю України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не поширюється на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, що врегульовано спеціальним законодавством.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року (заява № 377/02) передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 
Оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум при звільненні був відсутній спір щодо їх розміру, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 цього Кодексу відсутні.
Така позиція ґрунтується на позиції, що викладена в постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 823/1919/16
Також вважав, що право на перерахунок індексації грошового забезпечення позивач набув після ухвалення судового рішення у справі № 200/4102/23 (помилково зазначено «№ 200/7044/21»).
Також вважав, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з позовом, що встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений 19 грудня 2025 року, а до суду він звернувся 03 березня 2026 року.
Просив в задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.04.2026 року поновлено пропущений строк звернення до суду з позовом.
Судом встановлено, що в період з 06 жовтня 2017 року по 27 липня 2020 року (а не по 31 липня 2020 року, як помилково зазначав представник позивача) ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 (після реформування – ІНФОРМАЦІЯ_6 , який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Позивач є учасником бойових дій.
Вказані обставини підтверджуються, зокрема: наказами ІНФОРМАЦІЯ_7 : від 06 жовтня 2017 року № 208 про включення позивача до списків особового складу із зазначеної дати, від 27 липня 2020 року № 144 про виключення позивача, звільненого зі служби в запас, зі списків особового складу та всіх видів забезпечення із зазначеної дати.
Станом на день звільнення зі служби (виключення зі списків особового складу) з ним не був проведений повний розрахунок - не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі № 200/4102/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: 
- визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 з не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно» від 16 березня 2016 року № 178; 
- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» від 16 березня 2016 року № 178.
19 грудня 2025 року на виконання вказаного судового рішення відповідач перерахував позивачу на його картковий рахунок, відкритий у відповідному банку, 10 032,48 грн. (скріншотом повідомлення банку про надходження коштів із зазначенням в ньому призначення платежу). 
Отже, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно проведений 19 грудня 2025 року. 
Період затримки розрахунку при звільненні - з 28 липня 2020 року (наступний день після звільнення зі служби (виключення зі списків особового складу)) по 19 грудня 2025 року (день фактичного розрахунку). 
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Щодо позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені
Позовні вимоги щодо відповідальності відповідача у виді нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивач пов`язував з відповідним грошовим забезпеченням (з індексацією грошового забезпечення), яке йому виплачено після звільнення зі служби із затримкою.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження служби та виплати грошового забезпечення таким особам, як позивач (військовослужбовцям), питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.
Аналогічна правова позиція щодо військовослужбовців наведена Верховним Судом в постанові від 09 липня 2020 року в справі №320/6659/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача та виключення зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
До 19 липня 2022 року стаття 117 Кодексу була викладена в такій редакції, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: 
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Отже, оскільки спір щодо індексації грошового забезпечення (справа № 200/1529/25) вирішено на користь позивача судом, тому розмір відшкодування за час затримки має визначати орган, який виніс рішення по суті спору, тобто суд.
В постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 наведено правовий висновок, згідно з яким якщо спірний період стягнення середнього заробітку припадає на різні періоди дії статті 117 Кодексу законів про працю України, то його умовно варто поділити на 2 частини: 
1) до 19 липня 2022 року (дата набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX), тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності (зменшення такої виплати);
2) з 19 липня 2022 року, який регулюється вже чинною редакцією статті 117 Кодексу, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 (тобто застосовувати принцип співмірності) недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 у справі № 489/6074/23 виклала інший правовий висновок в частині правовідносин, які виникли після 19 липня 2022 року, зазначивши наступне: «Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
Період затримки розрахунку при звільненні позивача - з 28 липня 2020 року (наступний день після звільнення зі служби (виключення зі списків особового складу)) по 19 грудня 2025 року (день фактичного розрахунку).
Так, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу відповідних сум за відповідний період відбувся 19 грудня 2025 року, і саме при такому розрахунку відповідач мав виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, чого не відбулося.
З урахуванням наведеного до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яка діє з 19 липня 2022 року.
Відтак позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 28 липня 2020 року (наступний день після звільнення зі служби), проте не більш як за шість місяців. В даній справі це шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 28 липня 2020 року по 27 січня 2021 року включно, що становить 184 дні.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до п. 2 розд. ІІ вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. 
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. 
Відповідно до п. 3 розд. ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати враховуються у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (абз. 2 п. 3 розд. ІІІ Порядку).
Пунктом 8 розд. IV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, у виді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Враховуючи те, що звільнення позивача (виключення зі списків особового складу відповідача) відбулося 27 липня 2020 року, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося звільнення, за правилами, що передбачені п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (оскільки іншого нормативно-правового акту, який би встановлював правила такого обчислення, на теперішній час не існує), а саме: травень 2020 року та червень 2020 року.
Подана відповідачем довідка від 10 березня 2026 року № 09/02/408 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням – травень та червень 2020 року є неприйнятною як доказ, оскільки вона не відповідає даним щодо грошового забезпечення позивача, що містяться в архівній відомості щодо позивача за період з жовтня 2017 року по червень 2020 року.
Таким чином застосуванню підлягають саме дані, що зазначені в архівній відомості.
Відповідно до архівної відомості щодо позивача за період з жовтня 2017 року по червень 2020 року, що складена відповідачем, грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням зі служби становило: за травень 2020 року – 17 689,36 грн., за червень 2020 року – 17 159,36 грн., всього – 34 848,72 грн.
Із зазначеної суми необхідно виключити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань – 530 грн., оскільки ці виплати, хоча і належить до додаткових видів грошового забезпечення, проте не носить постійного характеру та не включається до розрахунку середньоденного грошового забезпечення.
Така позиція суду ґрунтується на положеннях Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Таким чином, з виключенням зазначеної виплати грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням зі служби становило 34 318,72 грн.
Кількість календарних днів у травні та у червні 2020 року становило 61 (31+30).
Середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням зі служби (травень та червень 2020 року) становило 562,60 грн. (34 318,72 грн./61 дні = 562,60 грн.).
Кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 28 липня 2020 року (наступного дня, за днем звільнення (виключенням зі списків особового складу)) по 19 грудня 2025 року (день фактичного розрахунку) із застосуванням положень ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яка діє з 19 липня 2022 року (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), становить 184 дні.
Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становила би 103 518,76 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення 562,60 грн. х 184 дні затримки).
Проте для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін суд враховує принципи пропорційності та співмірності, з урахуванням яких сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 19 844,48 грн., яка розрахована судом наступним чином:
- загальний розмір виплат нарахованих та виплачених позивачу сум грошового забезпечення при виключенні зі списків особового складу становить 52 335,01 грн. (100 %), з яких: 
42 302,53 грн. (80,83 %) – виплачено при виключенні зі списків особового складу, що підтверджується довідкою відповідача від 16 грудня 2025 року № 09/105947/25-Вн про остаточний розрахунок грошового забезпечення (підсумок сум, що виплачені позивачу в якості остаточного розрахунку у грудні 2024 року, січні та лютому 2025 року); 
10 032,48 грн. (19,17 %) – виплачено 19 грудня 2025 року на виконання рішення суду від 25 вересня 2023 року у справі № 200/4102/23; 
- кількість календарних днів затримки розрахунку - 184 дні;
- сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні – 19 844,48 грн. (562,60 грн. х 184 дні х 19,17 %).
Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 19 844,48 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
З огляду на наведене позов підлягає задоволенню частково.
Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) та на те, що з прийняттям судових рішень (в даному випадку, про стягнення складових грошового забезпечення) статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, та на відповідну правову позицію Верховного Суду, що викладена в постановах від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, є неприйнятними.
Так, Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у контексті рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, в якій зазначила наступне:
«Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.».
Велика Палата Верховного Суду в даній справі погодилася з висновками апеляційного суду, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а не по день ухвалення судового рішення про стягнення невиплачених при звільненні сум).
Вказана постанова Великої Палати Верховного Суду винесена пізніше, а тому правовий висновок, що викладений в ній, має перевагу над тими висновками, що були викладені раніше, на які посилався відповідач. 
На необхідність врахування правового висновку, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/1711, звернута увага Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2023 року в справі № 640/19047/21.
Вказаний правовий висновок врахований судом з урахуванням положень ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції, яка вийшла пізніше нього (в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) та дії є 19 липня 2022 року.
Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом є неприйнятними, оскільки ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року поновлено пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовом. Обставин, які б змінили таку позицію суду, під час розгляду справи не встановлено.
Щодо розподілу судових витрат 
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 1 ст. 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 132 цього Кодексу визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 вказаного Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону.
Позивач подав заяву, в якій просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9300 грн. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При цьому відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Європейський суд з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У п. 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. зазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Згідно з правилами оцінки доказів, що встановлені ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем до суду подані: 
- договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 грудня 2025 року №12/2025-10, що укладений між позивачем як клієнтом та ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» як юридичною компанією, згідно з умовами якого юридична компанія зобов`язалася надати клієнту (позивачу) послуги з юридичного консультування та юридичного представництва в його інтересах та за його дорученням , а клієнт (позивач) – оплатити ці послуги; доручення клієнта, інші умови, ціна за виконання доручення визначаються сторонами у відповідних специфікаціях, які є додатками до цього договору; факт та якість надання послуг оформлюються актом приймання-передачі наданих послуг;
- специфікація від 30 грудня 2025 року, яка є додатком № 1 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 грудня 2025 року №12/2025-10, згідно з якою ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» в особі директора Біленка Євгена Леонідовича зобов`язалася надати позивачу наступні послуги: встановлення факту порушення прав клієнта щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні; ціна послуги – 3 000 грн.;
- акт від 03 січня 2026 року №А/12/2025/10-01 приймання-передачі наданих послуг за специфікацію від 30 грудня 2025 року, якає додатком № 1 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 грудня 2025 року №12/2025-10, згідно з яким юридична компанія надала, а клієнт (позивач) прийняв надані юридичні послуги на суму 3 000 грн.;
- специфікація від 03 січня 2026 року, яка є додатком № 3 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 грудня 2025 року №12/2025-10, згідно з якою ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» в особі директора Біленка Євгена Леонідовича зобов`язалася надати позивачу наступні послуги: відновлення порушених прав клієнта щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні; ціна послуги – 6 300 грн.; 
- акт від 09 березня 2026 року №А/12/2025/10-02 приймання-передачі наданих послуг за специфікацією від 03 січня 2026 року, яка є додатком № 3 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 30 грудня 2025 року №12/2025-10, згідно з яким юридична компанія надала, а клієнт (позивач) прийняв надані юридичні послуги на суму 6 300 грн.;
- службова записка юриста (адвоката) Берестня Вадима Валерійовича від 02 березня 2026 року на ім`я директора ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери», в якій повідомлено, що відповідно до поставлених завдань в рамках надання правничої допомоги ОСОБА_1 (далі – клієнт) щодо встановлення факту порушення та відновлення порушених прав клієнта з питання виплати йому ІНФОРМАЦІЯ_8 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, ним ( ОСОБА_2 ) були виконані наступні заходи, а саме: встановлено правову природу спірних правовідносин; вивчено наявні документи клієнта; підготовлено запит на витребування недостатньої інформації; предметно вивчено та оцінено надану відповідачем інформацію; проведено розрахунок суми заборгованості клієнту стороною відповідача, який також перевірено бухгалтером компанії (Дмитренко Д.Р.); підготовлено правову позицію сторони клієнта та проект позовної заяви. Також повідомлено про готовність зібраних матеріалів для направлення справи до суду для вирішення спірних правовідносин клієнта в судовому порядку;
- довіреність від 15 серпня 2024 року на ім`я ОСОБА_3 (який подав позов в інтересах позивача); 
- наказ ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» від 20 серпня 2024 року № 15 про прийняття на посаду юриста ОСОБА_2 за сумісництвом з 21 серпня 2024 року по 31 березня 2025 року на умовах строкового трудового договору;
- наказ ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» від 20 березня 2025 року № 16, яким ОСОБА_2 продовжено строк дії строкового трудового договору на період з 01 квітня 2025 року по 30 вересня 2025 року;
- наказ ТОВ «Юридична компанія «Біленко та партнери» від 01 жовтня 2025 року № 34, яким наказано: строковий трудовий договір з юристом Берестнем Вадимом Валерійовичем вважати укладеним з 01 жовтня 2025 року та продовженим на невизначений строк; 
- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Берестень Вадим Валерійович (який, зокрема, направляв адвокатські запити в інтересах позивача до відповідача з метою отримання інформації та документів, що стосуються спірних правовідносин), що видане 27 січня 2023 року.
Подані до суду докази підтверджують факт надання позивачу професійної правничої допомоги, що пов`язана з даною адміністративною справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, адвокатом, який перебував в трудових відносинах з юридичною компанією, з якою позивач уклав договір.
Суд не вправі надавати оцінку умовам договору (зокрема вартості наданих адвокатом послуг), що погоджені сторонами договору в підписаних на виконання договору документах.
Разом з тим, враховуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України, в тому числі процесуальні правила оцінки доказів, правову позицію Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, а також принцип співмірності, критерій розумності заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу і фінансовий стан обох сторін, один з яких є суб`єктом владних повноважень, який виконує важливі завдання, пов`язані із введенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану, який діє і натепер (Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ), на що потребує додаткового фінансування з Державного бюджету України (на відміну від мирного часу), суд вважає за необхідне зменшити вартість витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, предмет спору у цій справі не є складним (справа віднесена до справ незначної складності), не містить багато спірних правовідносин, не потребує складних правових досліджень, вивчення великого обсягу фактичних даних та аналізу великої кількості первинних документів, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
Враховуючи зазначене, правило щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу поширюється на суму таких витрат, яка з урахуванням наведеної позиції суду становить меншу суму, а саме 3000 грн.
Отже, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, частка задоволених позовних вимог в даній справі становить 24,38 відсотків (щодо суми 81 405,08 грн., які просив позивач, суд дійшов висновку про стягнення меншої суми - 19 844,48 грн.), тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень підлягають стягненню судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) в розмірі 731,40 грн. (тобто 24,38 відсотки від витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.).
Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса зареєстрованого місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 28 липня 2020 року по 27 січня 2021 року включно. 
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, з 28 липня 2020 року по 27 січня 2021 року включно, в сумі 19 844,48 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса зареєстрованого місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 731,40 грн.
Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення судом складено 10 квітня 2026 року. 

Суддя Т.В. Логойда