К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року місто Київ

справа № 370/4178/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/6919/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Зеленчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Карпенко Марини Михайлівни на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 26 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сініциної О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в :
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме: житловий будинок загальною площею 81,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 3222788601:01:001:0008 площею 0,2498 га та повернути у володіння позивача.
Разом із позовною заявою, позивач подала заяву про забезпечення позову, шляхом заборони: ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії спрямовані на:відчуження;передачу в іпотеку;поділу;повторного звернення стягнення;державну реєстрацію прав та обтяжень щодо житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 вчиняти дії щодо виселення позивача, обмеження доступу до житла або створення перешкод у користуванні спірним майном до набрання законної сили рішення суду у цій справі.
Заява обґрунтована тим, що нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, існує реальна загроза утруднення та неможливості виконання майбутнього рішення суду, оскільки майно вже вибуло з володіння позивача внаслідок незаконного звернення стягнення; відповідач вчиняє дії, спрямовані на позбавлення позивача фактичного володіння майном, зокрема висуває вимоги щодо виселення та оплати користування житлом; у разі відчуження спірного майна або зміни правового статусу майна виконання рішення суду про його витребування буде істотно ускладнене або неможливе.
Вказує, що відповідач 06.11.2025 року звернулася з вимогою про виселення позивача та його сім`ї із спірного житлового будинку, а також 15.12.2025 року відповідач направила повідомлення позивачу щодо необхідності здійснення сплати оренди за проживання у спірному житловому будинку.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 26 грудня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Карпенко М.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що наявність зареєстрованого за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно об'єктивно створює ризик відчуження майна, що прямо пов'язано з предметом позову про витребування майна. Ці ризики не потребують додаткового доказування.
Судом не враховано що факти звернення відповідача з вимогою про виселення та з вимогою сплати орендної плати свідчать про активні дії, спрямовані на зміну фактичного стану володіння майном, що і є підставою для забезпечення позову.
Вказує, що відмова у вжитті заходів забезпечення позову позбавляє позивача ефективного судового захисту, оскільки до моменту вирішення спору по суті позивач може бути виселений, майно може бути відчужене, а виконання рішення стане істотно ускладненим або неможливим.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Яценко Д.С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на те, що заява про забезпечення позову не містить обгрунтування щодо необхідності забезпечення позову у спосіб визначений заявником та яким чином це допоможе запобігти можливим порушенням відповідачем майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Фактично доводи заяви зводяться до формального переліку можливих ризиків без їх належного підтвердження. Водночас частина заявлених заходів забезпечення позову, зокрема заборона виселення, обмеження доступу до житла або створення перешкод у користуванні майном, не перебувають у належному зв'язку з предметом позову, та не впливають на можливість виконання судового рішення у даній справі.
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Зазначає, що суд обгрунтовано вказав, що позивач не обгрунтувала доцільність застосування вказаних заходів забезпечення позову з урахуванням того, що предметом позову є витребування майна. Зауважує, що позивач не зазначив, яким чином заборона відповідачу вчиняти дії щодо виселення позивача та обмеження доступу до житла зможе усунути існування реальної загрози утруднення та неможливості виконання майбутнього рішення суду.
В судовому засіданні ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Яценко Д.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.
ОСОБА_1 та її представник - адвокат Карпенко М.М. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим провести розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення відповідача та представника третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач необгрунтувала доцільність застосування обраних заходів забезпечення позову, з огляду на те, що предметом спору є витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом забороною вчиняти певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №911/949/20).
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Колегія суддів перевірила доводи заяви про забезпечення позову, доводи апеляційної скарги та дійшла наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме: житловий будинок загальною площею 81,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 3222788601:01:001:0008 площею 0,2498 га та повернути у володіння позивача.
Як на підставу заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що житловий будинок та земельна ділянка вибули з її володіння не з її волі, а внаслідок застосування механізму позасудового звернення стягнення, яке було здійснено з істотним порушенням вимог закону.
Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, позивач посилалася на те, що спірне майно вже вибуло з володіння позивача внаслідок незаконного звернення стягнення; відповідач вчиняє дії, спрямовані на позбавлення позивача фактичного володіння майном, зокрема висуває вимоги щодо виселення та оплати користування житлом, у разі відчуження спірного майна або зміни правового статусу майна виконання рішення суду про його витребування буде істотно ускладнене або неможливе.
Проте, позивачем до суду не надано суду будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову.
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ускладнення виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заява про забезпечення позову не містить посилань на докази, що підтверджують неможливість чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
При цьому, вид забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо виселення, обмеження доступу до житла або створення перешкод у користуванні спірним майном не узгоджується із предметом спору у межах даної справи, а отже невжиття заборони, про яку просить позивач, не матиме наслідком унеможливлення чи ускладнення виконання рішення у справі у майбутньому.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги фактично дублюють аргументацію заяви про забезпечення позову, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Карпенко Марини Михайлівни - залишити без задоволення.
Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 26 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: