СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18634/25

пр. № 2/759/1791/26
17 лютого 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Петренко Н.О. 
за участю секретаря судових засідань Чумак В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог.
Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що Відповідачка, будучи головою правління ЖБК «Житловий кооператив №4», поширила у месенджері Viber у групі «Наш кооператив» недостовірну інформацію про те, що Позивач нібито «вибивав двері ногами і вогнегасником з погрозами». Також Позивач вказує на усні звинувачення від 13.03.2025. Позивач вважає дану інформацію наклепом, що підриває його репутацію серед сусідів, та просить стягнути 20 000 грн моральної шкоди.
ІІ. Процесуальні рішення у справі.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27.08.2025 року було відкрито провадження у справі № 759/18634/25 та вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
15.09.2025 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву.
У відзиві відповідач заявила клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, мотивуючи необхідністю виклику та допиту свідків.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18.11.2025 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_4 про розгляд цивільної справи № 759/18634/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
У судове засідання, призначене на розгляд справи по суті, сторони з`явилися , але у зв`язку з відсутністю електропостачання надали заяви.
05.02.2026 року від позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Кузьміна Д.Л. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. У заяві позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на матеріали справи та усні пояснення, надані в попередніх засіданнях.
05.02.2026 року від відповідачки ОСОБА_2 також надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Відповідачка зазначила, що повною мірою підтримує заперечення, викладені у відзиві, та просить відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. Відповідач проти позову заперечує, вказуючи на те, що: вона є неналежним відповідачем (діяла як посадова особа ЖБК); поширена інформація в частині фактів є достовірною, що підтверджується актом та довідкою поліції; решта висловлювань є оціночними судженнями.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 24.11.2024 року о 14:06 у месенджері Viber у групі «Наш кооператив» (72 учасники) Відповідачкою було опубліковано повідомлення, у якому зазначалося, що 23.11.2024 року о 21:20 Позивач разом з іншою особою «вибивали двері ногами і вогнегасником при цьому з погрозами».
Факт фізичного впливу на майно підтверджується Актом обстеження та фіксації пошкодження майна від 24.11.2024, складеним комісією у складі трьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ). Вказаним актом зафіксовано наявність на дверях квартири №4 механічних пошкоджень, подряпин та слідів взуття.
Згідно з Довідкою дільничного офіцера поліції Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 05.12.2024 (СО №77211), за результатами перевірки факт конфлікту підтвердився, з учасниками події (зокрема ОСОБА_1 шляхом телефонного зв`язку) було проведено профілактичні бесіди. 
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (статті 297 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, яке може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.
Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.
Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».
Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя».
24.11.2024 о 14:06 Відповідач опублікувала у Viber-групі «Наш кооператив» повідомлення про події минулого вечора. Суд зазначає, що зміст цього повідомлення повністю корелюється з вищевказаним Актом обстеження майна та матеріалами перевірки поліції.
Твердження Відповідача про те, що Позивач «вибивав двері ногами», суд розцінює як опис фактичних обставин, свідком яких вона була особисто і які були зафіксовані технічно та документально. Таким чином, поширена інформація в частині опису дій Позивача є достовірною, оскільки вона підтверджена сукупністю належних і допустимих доказів.
Позивачем не було надано жодного доказу, який би спростовував його присутність на місці події або відсутність пошкоджень на дверях Відповідача.
Суд констатує, що Позивач не довів «недостовірність» інформації, обмежившись лише формальним запереченням своєї вини. Проте в цивільному процесі обов`язок доведення наклепу (поширення завідомо неправдивих відомостей) покладається на сторону, яка про це заявляє. За наявності акта комісії та довідки поліції, твердження Позивача про «наклеп» є голослівними та такими, що ґрунтуються на суб`єктивному бажанні уникнути репутаційних наслідків за власну поведінку.
Факт поширення інформації та її адресування невизначеному колу осіб (учасникам групи) підтверджується наданими скріншотами.
Разом з тим, суд зазначає наступне.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що поширена інформація є недостовірною у розумінні цивільного законодавства. У матеріалах справи відсутні рішення правоохоронних органів, які б підтверджували відсутність події, про яку зазначала відповідачка, або встановлювали неправдивість її повідомлення.
Сам по собі факт заперечення позивачем обставин, викладених відповідачкою, не є достатнім доказом недостовірності інформації.
Крім того, аналіз змісту спірного повідомлення свідчить, що воно містить опис події з позиції особистого сприйняття відповідачки, включаючи емоційні висловлювання. Вказане повідомлення не містить посилань на встановлені судом або іншим компетентним органом факти, а є викладенням суб`єктивної оцінки подій.
Суд також враховує, що позивачем не доведено наявності негативних наслідків у вигляді конкретних обмежень його прав або об`єктивно підтверджених втрат ділової репутації.
Надані позивачем відеоматеріали у форматі HEVC, містять технічні проблеми з відтворенням. Суд не має технічної можливості та повноважень для придбання спеціалізованого програмного забезпечення для їх відтворення. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не зобов`язаний збирати докази за сторони. Таким чином, позивач не надав належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню за наявності протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку та вини.
Оскільки судом не встановлено протиправності дій відповідачки та недостовірності поширеної інформації, підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди не вбачається.
Таким чином, сукупність необхідних елементів цивільного правопорушення у діях відповідачки судом не встановлена.
Керуючись ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст. 277, 297 ЦК України; ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до цієї Конвенції; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя   Н.О. Петренко