ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 709/997/25		
Провадження № 22-ц/821/472/26, № 22-ц/821/473/26		
Категорія: 302000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого- Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,
секретаря - Кукушкіної А. С.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Іркліївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Витріщак Тетяни Іванівни на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2025 року та на додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Починка Олександра Ігоровича на додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Іркліївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (провулком) та стягнення моральної шкоди, у складі: головуючої судді Шарої Л. О.,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

13.06.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Іркліївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (провулком) та стягнення моральної шкоди.
Позов обґрунтовує тим, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
За вказаною адресою він є власником житлового будинку загальною площею 99 кв. м та прибудинкових споруд. 
Його сусідкою є ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначає, що між домоволодіннями позивача та відповідача існує провулок, довжиною 30 метрів, який відноситься до земель загального користування. 
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого матері позивача – ОСОБА_3 , яка до смерті володіла майном, яким на даний момент володіє позивач, плану меж земельної ділянки, вбачається на місці провулку – позначка літ. «А», як землі сільської ради. 
Вказує, що зазначеним провулком він постійно користувався для заїзду техніки (трактора) до свого городу для його обробки, засадження чи збирання урожаю, оскільки іншого проїзду до нього не має. На протязі багатьох років між ним та його сусідом ОСОБА_4 , батьком відповідача, була встановлена усна домовленість про те, що у разі необхідності він має право без проблем відчиняти вказані ворота, та проїжджати технікою до свого городу, для обслуговування паркану зі сторони вулиці чи інших потреб. 
Після смерті ОСОБА_5 , між сторонами у справі стався конфлікт, який обумовлений тим, що в один день позивача не пропустили з технікою до свого городу, у зв`язку з чим він мав оспорювати свій проїзд, доводити незаконність вчинених дій сусідкою стосовно нього, затримувати орендовану техніку під час з`ясування відносин. 
Надалі для захисту своїх прав він неодноразово звертався до Іркліївської сільської ради для з`ясування обставин та врегулювання конфлікту, у якої просив у досудовому порядку вжити заходів щодо безперешкодного доступу до земельної ділянки загального користування провулком, однак питання вирішено не було. 
13.09.2024 узгоджувальною комісією виконавчого комітету Іркліївської сільської ради з вирішення земельних спорів складено акт обстеження, відповідно до якого зазначено «Вбачається, що конфлікт має затяжний характер, проїзд по факту закрито воротами», «вздовж газової труби посаджено ялівець»; Заявники не дійшли згоди щодо спільного користування проїздом між домоволодіннями». 
Комісія у акті зазначила про необхідність дотримання правил добросусідства визначених ЗК України та у зв`язку з недосягненням згоди у вирішенні спору рекомендувала звернутися до суду для вирішення даного спору відповідно до вимог чинного законодавства. Жодного припису про усунення порушень шляхом демонтажу встановлених воріт з боку відповідача ОСОБА_2 з метою усунення виявлених порушень з незрозумілих позивачу причин складено не було. 04.07.2024 позивач звернувся із заявою до голови Іркліївської сільської ради про врегулювання конфлікту між сторонами. 
Рішенням № 42-16/VIII від 11.07.2024 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки 7125182800:03:000:3221, в АДРЕСА_2 . 
У зв`язку із приватизацією відповідачем земельної ділянки, яка завжди була суміжною земельною ділянкою, позивачу необхідно демонтувати власний паркан зі сторони провулку, оскільки через основний двір заїзд такої техніки неможливий, так як у дворі наявні прибудинкові споруди. 
Вважає, що через протиправні дії відповідача він втратив можливість вільного користування (проїзду, виїзду) частиною дороги (провулку) біля свого домоволодіння в напрямку свого городу. 
Просив суд зобов`язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою – провулком який знаходиться між домоволодіннями позивача та домоволодінням відповідача, усунути перешкоди ОСОБА_6 шляхом знесення/демонтування ОСОБА_2 за власні кошти встановлених металевих воріт, які обмежують доступ до провулку. 
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн, понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн, 594 грн витрати на друк позовної заяви та додатків з їх копіями, 2000 грн за план-схему земельних ділянок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою – провулком, розташованим між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою шляхом знесення/демонтування ОСОБА_2 за власний рахунок встановлених металевих воріт.
Стягнуто з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір, що становить 2422 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що у судовому засіданні доведено той факт що відповідачем створені перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою комунальної власності – тупіковим проїздом.
Суд дійшов висновку, що тривале психологічне напруження, незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем прав позивача на вільне користування земельною ділянкою загального користування, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, а справедливим розміром відшкодування моральної шкоди в даному випадку 5000 грн.

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

ОСОБА_1 подав до суду заяву про ухвалення у справі додаткового рішення.
Заява обґрунтована тим, що при ухваленні судового рішення не вирішено питання про стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
У позовній заяві вказано про понесення позивачем витрат на друк позовної заяви та додатків на неї в розмірі 594 грн, а також витрат за проведення обмірів земельних ділянок у сумі 2000 грн. 
До закінчення судових дебатів представник позивача зробив заяву та проінформував суд, що докази понесених витрат за час розгляду всієї справи будуть надані на протязі п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Зазначає, що відповідно до Договору про надання правничої допомоги № б/н від 14.04.2025, укладеного між адвокатом Починком О. І. та клієнтом ОСОБА_1 , клієнт доручив, а адвокат взяв на себе зобов`язання надати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором. 
Згідно з п. 2.1.1 Договору адвокат представляє інтереси клієнта в судах всіх інстанцій та юрисдикцій під час розгляду справи за участі Клієнта, написання позовних заяв, клопотань, пояснень та інших процесуальних документів, передбачених ЦПК України, необхідних для належного захисту інтересів Клієнта. 
Сторони Договору склали та підписали Акт виконаних послуг (наданих робіт) від 03.12.2025, за змістом якого адвокат станом на 03.12.2025 надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (професійну правничу допомогу), загальна вартість послуг адвоката складає 25000 грн
Покликаючись на норми ЦПК України та постанови Верховного Суду, позивач просив суд ухвалити у справі додаткове рішення, згідно якого стягнути із відповідача на його користь витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн, витрати на друк позовної заяви та додатків на неї 594 грн, витрати за складання план-схеми та проведення обмірів земельних ділянок 2000 грн, а всього 27594 грн.

19.12.2025 до суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Витріщак Т. І. про ухвалення у справі додаткового рішення про розподіл судових витрат відповідача, пов`язаних з професійною правничою допомогою. 
Заява обґрунтована тим, що судом не було вирішено це питання. 
На підтвердження понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 709/997/25 у розмірі 30000 грн ОСОБА_2 разом із відзивом надала докази, а саме: ордер про надання правничої допомоги, витяг з Договору про надання правничої допомоги від 22.07.2025, попередній орієнтовний розрахунок витрат з деталізацією наданих адвокатом послуг та їх вартістю, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15/25 від 22.07.2025; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 16/25 від 23.07.2025. 

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року заяви задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 17594 грн, із яких: витрати позивача на друк позовної заяви та додатків до неї - 594 грн, витрати за проведення обмірів земельної ділянки 2000 грн, витрати на професійну правничу допомогу 15000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
У решті вимог заяв відмовлено.
Додаткове рішення мотивовано тим, що враховуючи результат розгляду справи у суді (повне задоволення судом немайнової позовної вимоги, часткове задоволення майнової позовної вимоги), оцінивши подані докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторін під час розгляду справи, а також те, що відповідачем було заявлено вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн, що є більшим від заявлених позивачем для відшкодування витрат, суд вважав що заявлений розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню в розмірі 15000 грн, що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.
Витрати позивача у розмірі 594 грн та 2000 грн безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи, розподіл цих витрат не здійснений, суд вважав, що є підстави для їх стягнення з відповідача на користь позивача.
Щодо витрат відповідача, то суд першої інстанції зазначив, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме лише зменшено суму спричиненої моральної шкоди, виходячи з критерію розумності, справедливості та співмірності, суд дійшов висновку про необхідність стягнення із позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Витріщак Т. І. просить суд рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року скасувати. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу понесені стороною відповідача в суді першої та апеляційної інстанцій. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було застосовано ряд норм матеріального права, які є визначальними для надання належної правової оцінки спірним правовідносинам у цій справі.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження органу місцевого самоврядування, надавши земельній ділянці комунальної власності статус землі загального користування – провулку за відсутності відповідних рішень повноважної особи ОМС.
Зазначає, що судом також порушено норми процесуального права, зокрема не надано оцінки тому факту, що ряд документів, які позивач скерував до суду, отримано неофіційно.
Вважає, що за недоведеності обставин, що спірна земельна ділянка є землею загального користування, у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку про наявність між земельними ділянками сторін земельної ділянки загального користування довжиною 30 м, шириною від 3,45 м до 3,26 м і відповідно, про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 на користування об`єктом благоустрою населеного пункту – провулком.
Щодо додаткового рішення зазначає, що в частині задоволення витрат позивача додаткове рішення є ухваленим з порушенням норм процесуального права.
Зокрема, позивачем не було надано належних та допустимих доказів понесення ним судових витрат. Крім того, судом не було застосовано принципу пропорційності стягнення витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року в частині часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Витріщак Т. І. про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.
В решті додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що при направленні до суду заяви про ухвалення додаткового рішення, адвокатом Витріщак Т. І. не було надано жодних доказів надіслання іншим учасникам справи зазначеної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Витріщак Т. І. просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Починка О. І. – залишити без задоволення, а додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року – залишити без змін.
Зазначає, що відповідачем у відзиві було зазначено про судові витрати в орієнтовному розмірі та надано відповідні докази їх понесення.
Заперечує щодо судових витрат ОСОБА_1 в апеляційному суді.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Починок О. І. просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Витріщак Т. І. залишити без задоволення, а оскаржувані рішення – без змін.
Зазначає, що відповідачем не спростовано доводи позовної заяви та наявність провулку між домоволодіннями сторін, не надано суду доказів, що земельна ділянка між їх домоволодіннями перебуває в неї в оренді, тощо.
Вважає, що суд першої інстанції чітко встановив спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користучванні відповідним провулком.
Щодо додаткового рішення зазначає, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат є розумним, доведеним та співмірним. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НТН № 231715, виданим 07.09.2024 державним нотаріусом Чорнобаївської районної державної нотаріальної контори Бабак Л. М.,  ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Житловий будинок позначений літерою А-1, загальна площа 99 кв. м, житлова площа 62,5 кв. м, прибудова - а, погріб - Б, сарай - В, літня кухня - Г, гараж - Д, сарай - Е, хвіртка - 1, ворота - 2, огорожа - 3, огорожа - 4, огорожа - 5, огорожа - 6, огорожа - 7, водоколонка - І. Спадкодавець - ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 20). 
Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 07.09.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (т. 1 а.с. 20 зворот).
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки розміром 0,2885 га, кадастровий номер 7125182800:03:000:0024, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 115281 від 24.06.2008), що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НТН № 713769, виданого 26.06.2024 державним нотаріусом Чорнобаївської районної державної нотаріальної контори Бабак Л. М. (т. 1 а.с. 21). 
Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 26.06.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (т. 1 а.с. 21 зворот).
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 115281 від 24.06.2008, виданого на ім`я ОСОБА_3 , станом на час його видачі земельна ділянка з кадастровим номером 7125182800:03:000:0024, розташована по АДРЕСА_1 межувала: від «А» до «Б» із АДРЕСА_1 , від «Б» до «В» - земельна ділянка гр. ОСОБА_7 , від «В» до «Г» - земельна ділянка гр. ОСОБА_8 , від «Г» до «А» - землі сільської ради (т. 1 а.с. 28).
З копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 вбачається, що цей паспорт містить виписку з рішення Чорнобаївської районної ради народних депутатів № 114 від 23.05.1991 про надання ОСОБА_3 дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,29 га, проект забудови земельної ділянки, акт виносу в натуру земельної ділянки і розбивка будівель від 24.05.1991 та пояснюючу записку (т. 1 а.с. 29-35).
Матеріали справи також містять копію технічного паспорту на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 станом на 22.07.2024 (т. 1 а.с. 36-41).
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НСР № 209923, виданого 03.11.2023 державним нотаріусом Чорнобаївської районної державної нотаріальної контори Бабак Л. М., ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Житловий будинок позначений літерою А-1, загальна площа 93,8 кв. м, житлова площа 36,45 кв. м, прибудова - а, погріб - Б, сарай - Г, літня кухня - В, гараж - Д, сарай - Ж, сарай - З, вбиральня - К, літній душ - Л, свердловина - 1, вигріб - ІІ, огорожа - 1, хвіртка - 2, огорожа - 3, ворота - 4, огорожа - 5, огорожа - 6, огорожа - 7, огорожа - 8. Спадкодавець - ОСОБА_9 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 177). 
Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 03.11.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (т. 1 а.с. 178 зворот). 
З копії технічного паспорту на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_2 , вбачається, що він виданий на ім`я ОСОБА_2 станом на 22.05.2023 (т. 1 а.с. 179-181).
Згідно з рішенням Іркліївської сільської ради № 42-16/VІІІ від 11.07.2024, витягом з Державного реєстру речових прав від 05.08.2024 № 389573144, інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 16.04.2025 та інформаційною довідкою «Опендатабот» від 16.04.2025, довідкою виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 28.04.2025 № 325/09.24, витягу з Державного реєстру речових прав № 389573144, ОСОБА_10 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7125182800:03:000:3221, площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1 а.с. 26, 42-45, 62-64, 185).
Відповідно до листів виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 30.05.2024 № 10-04/25 та від 06.06.2024 № 10-04/ш-25, наданими за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 , станом на 10.05.2024 на існуючих планово-картографічних матеріалах у Іркліївській сільській раді за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 знаходиться тупик – провулок, що немає наскрізного проїзду (функціональне призначення). При фактичному обмірі земельної ділянки інженером-землевпорядником Чорнобаївського районного відділу Черкаської регіональної філії ДП «Центру ДЗК» разом з представником Іркліївської сільської ради встановлено, що провулок має довжину 30 м, ширину - 3 м. Відноситься до земель загального користування. На балансі Іркліївської сільської ради провулки з ґрунтовим покриттям не обліковуються. Вказаний провулок відноситься до земель комунальної власності (т. 1 а.с. 47, 48, 53).
Листами від 03.07.2025 № 995/10-12 та від 16.09.2024 № 10-04/К-38 виконавчий комітет Іркліївської сільської ради повідомив ОСОБА_2 про те, що згідно наявних планово-картографічних матеріалів (проект роздержавлення земель, 1994 р, який розроблений Київським інститутом землеустрою) між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 розташований тупиковий проїзд, який примикає до АДРЕСА_1 ; існує тупик – провулок, що немає наскрізного проїзду (функціональне призначення) довжиною 30 метрів, шириною 3 м – землі комунальної власності загального користування (т. 1 а.с. 192, 193).
13.09.2025 узгоджувальною комісією виконавчого комітету Іркліївської сільської ради з вирішення земельних спорів у складі голови комісії ОСОБА_11 , членів комісії: ОСОБА_12 , Тесейко О. Ф., у присутності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було проведено обстеження межі та тупикового проїзду між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , за результатами котрого складений відповідний Акт обстеження. Згідно з цим актом під час огляду вказаної земельної ділянки виявлено, що проїзд по факту закритий воротами; повздовж газової труби посаджений ялівець; конфлікт між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 має затяжний характер, заявники не дійшли згоди щодо спільного користування проїздом між домоволодіннями (т. 1 а.с. 65, 67).
Із акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 04.05.2025 та план-схеми земельних ділянок, складених ФОП ОСОБА_13 , встановлено, що між земельними ділянками з кадастровим номером 7125182800:03:000:0024 (власник ОСОБА_1 ) та кадастровим номером 7125182800:03:000:3221 (власник ОСОБА_2 ) розташована земельна ділянка загального користування довжиною 30 м, шириною від 3,45 м до 3,26 м (т. 1 а.с. 124-125).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 ЦК України.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Звертаючись до суду з даним позовом,  ОСОБА_1 , як власник домоволодіння по по АДРЕСА_1 , просив суд зобов`язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою – провулком який знаходиться між домоволодіннями позивача та домоволодінням відповідача, усунути перешкоди ОСОБА_6 шляхом знесення/демонтування ОСОБА_2 за власні кошти встановлених металевих воріт, які обмежують доступ до спірного провулку. 
До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно.
Так, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном.
В свою чергу, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення(пункт 52).
Інші (протилежні) висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності до негаторних позовів відсутні, тому сформована єдина позиція з цього питання.
Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно із положеннями ст. ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Згідно зі ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).
Приписами ст. 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення земельних спорів та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Нормами ст. 142 Конституції України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно з вимогами п. «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Відповідно до ст. 189 ЗК України та ст. 20 ЗУ «Про охорону земель» самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.
Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.
У силу ст. 12 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Згідно з п. «г» ч.1 ст. 13 цього ж Закону, до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
У розумінні ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» дії з демонтажу є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - роботи щодо відновлення території благоустрою).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
За встановленими у справі обставинами, сторони по справі є власниками земельних ділянок, між якими виник спір щодо користування суміжною із належними їм земельними ділянками - земльною ділянкою довжиною 30 м, шириною від 3,45 м до 3,26 м. 
Із державних актів на право власності на земельні ділянки сторін, зокрема плану меж земельної ділянки, будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_3 , планово-картографічних матеріалів, акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 04.05.2025, план-схеми земельних ділянок, складених ФОП ОСОБА_13 , листів виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області вбачається, що земельна ділянка, щодо якої виник спір між сторонами, не є частиною земельної ділянки відповідача у справі ОСОБА_10 , а є комунальною власністю загального користування Іркліївської об`єднаної територіальної громади. 
Проте встановлено, що від вул. Героїв Крут земельна ділянка щодо якої винок спір огороджена воротами, які є власністю відповідачки ОСОБА_10 , та перешкоджають позивачу ОСОБА_1 в проїзді (проході) до земельної ділянки, яка належить йому на праві власності.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем у справі, ОСОБА_2 , чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_1 тупиковим проїздом – провулком між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи.
Щодо моральної шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 в справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень ст. ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 03 серпня 2022 року у справі №607/11755/20.
З`ясувавши, що відповідач, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування, а саме позбавила можливості проїзду до своєї земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав у стягненні із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.
Встановивши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд першої інстанції вірно встановив причинно-наслідковий зв`язок між тривалою неправомірною бездіяльністю відповідача і заподіяною моральною шкодою, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи, а його дружина – ОСОБА_14 є особою з інвалідністю 3 групи, що він має двох малолітніх дітей ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також те, що негативні емоції ОСОБА_1 досягли рівня страждання, які заподіяли останньому моральну шкоду в розмірі 5000 грн, і саме такий розмір відшкодування відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.
Щодо додаткового рішення, апеляційний суд дійшов наступниого висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у позові, а ОСОБА_2 у відзиві на позов просили стягнути судові витрати та підтвердили це в судових дебатах.
В подальшому, сторонами у справі виконано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України та подано у визначений строк докази понесення витрат, пов`язаних іх розглядом справи.
На підтвердження понесення витрат ОСОБА_1 до позовної заяви було долучено фіскальний чек від 21.04.2025, виданий ФОП ОСОБА_17 за послуги друку на суму 594 грн та квитанцію до прибуткового косового ордера № 1 від 22.05.2025, видану ФОП ОСОБА_13 на суму 2000 грн за обмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 Кут (т. 1 а.с. 74, 126).
Вказаний доказ був врахований під час ухвалення судового рішення.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у даній справі стороною позивача надано суду: Договір про надання правничої допомоги № б/н від 14.04.2025, укладений між адвокатом Починком О. І. та клієнтом ОСОБА_1 , де в п. 4.1 Договору визначено, що за виконання доручень клієнта за даним Договором клієнт попередньо сплачує адвокату гонорар згідно акту виконаних робіт. Договір укладений на строк до 31.12.2025, Акт виконаних послуг (наданих робіт) від 03.12.2025, за змістом якого адвокат станом на 03.12.2025 надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (професійну правничу допомогу) у формі: надання юридичної консультації ОСОБА_1 з приводу усунення перешкод у користуванні провулком (місцем загального користування), вартість послуги – 2000 грн; підготовка до написання позовної заяви про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди – 8000 грн; написання клопотання про виклик у судове засідання та допит свідків – 1000 грн; написання та подання запиту до Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області з приводу витребування належно завірених копій планово-картографічних матеріалів, обмірів земельних ділянок, земельно-кадастрової книги – 1000 грн; написання заперечення на клопотання сторони відповідача про |призначення експертизи у справі – 3000 грн; участь адвоката у судових засіданнях 20.08.2025 (1 год 17 хв), 08.09.2025 (1 год 50 хв), 15.09.2025 (2 год 50 хв), 09.10.2025 (1 год 18 хв), 30.10.2025 (1 год 50 хв), 24.11.2025 (15 хв + 2 год 10 хв), загальна тривалість яких становила 10 год – 10000 грн. Зальна вартість послуг адвоката складає 25000 грн.
На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн, представником до відзиву на позовну заяву долучено: витяг з договору про надання правничої допомоги від 22.07.2025, попередній орієнтовний розрахунок витрат з деталізацією наданих адвокатом послуг та їх вартістю, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15/25 від 22.07.2025; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 16/25 від 23.07.2025.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 604/484/23 (провадження № 61-17933св23), додаткові постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 752/24975/20 (провадження № 61-9599св23).
Суд першої інстанції врахував заперечення сторін щодо ухвалення додаткового рішення, розмір задоволених позовних вимоги ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяв, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .
Відтак, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у зв`язку з їх доведенісю.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 в частині рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог зводяться до її незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. 
Доводи апеляційних скарг щодо додаткового рішення висновків суду першої інстанції не спростовують та зволяться до переоцінки доказів.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та додаткового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Витріщак Тетяни Іванівни - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Починка Олександра Ігоровича - залишити без задоволення.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2025 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко