ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1110/26 Справа № 175/18876/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року у складі судді Журавель Т.С. у цивільній справі № 175/18876/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, –

ВСТАНОВИЛА: 

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , уточнивши позов у квітні 2025 року, на предмет визнання майна спільною власністю подружжя та поділу майна, яке він вважає спільним сумісним майном подружжя, шляхом визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частині кожної з наявних у них спільних квартир, обґрунтовуючи це тим, що з 07 червня 2006 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за період шлюбу з 2018 по 2021 роки за спільні кошти позивача та відповідача були придбані вісім квартир у місті Краматорську Донецької області, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 05 вересня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Враховуючи те, що квартири були придбані за спільні кошти сторін в період перебування у зареєстрованому шлюбі, дане майно, на думку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач не бажає вирішувати питання про поділ майна подружжя в позасудовому порядку, що порушує майнові інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду /а.с.1-5 Том І/.
15 травня 2025 року відповідач ОСОБА_1 звернулася через суд із зустрічним позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , на предмет поділу майна шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на 4 квартири, придбані у шлюбі, обґрунтовуючи це тим, що такий поділ майна буде відповідати як її інтересам, так і інтересам їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який проживає разом із нею та знаходиться на повному її утриманні, враховуючи і те, що батько дитини ОСОБА_2 не надає повноцінної матеріальної допомоги синові, здійснюючи мінімальні відрахування у відповідності до вимог законодавства. Крім цього зустрічний позивач наголосила, що спосіб поділу майна, запропонований первісним позивачем, враховує лише його інтереси, тоді як за таким поділом вона із сином залишається без певного особистого місця подальшого проживання. Разом з цим відзначила, що ОСОБА_2 за своїм запропонованим варіантом поділу буде мати можливість вільного доступу до її місця проживання, зберігання особистих речей та буде мати можливість вручатись до її особистого життя, влаштовуючи моральний та психологічний тиск як на неї, так і на дитину. Такі твердження зустрічний позивач мотивувала і тим, що ОСОБА_2 вже притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства (а.с.51-55 Том ІІ). 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на частину: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ; двокімнатної квартири АДРЕСА_5 ; трикімнатної квартири АДРЕСА_6 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_7 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_8 .
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ; двокімнатної квартири АДРЕСА_5 ; трикімнатної квартири АДРЕСА_6 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_7 ; однокімнатної квартири АДРЕСА_8 .
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 11678,35 грн та витрати на проведення експертної оцінки вартості майна в розмірі 16000 грн /а.с.157-159 Том ІІ/.
Рішення суду мотивовано тим, що зустрічний позивач ОСОБА_4 не спростувала презумпцію спільного майна подружжя, придбаного за час шлюбу, як і не навела обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному майні та не надала доказів особистого майна, придбаного нею під час шлюбу.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 у вересні 2025 року подала апеляційну скаргу, яку уточнила у жовтні 2025 року, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 , задовольнивши повністю її зустрічні позовні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя не було враховано факт того, що ОСОБА_1 разом із їх спільним з ОСОБА_2 сином ОСОБА_3 не буде мати особистого простору у майні, враховуючи, що ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Застосовуючи спосіб поділу майна, запропонований ОСОБА_2 , суд першої інстанції, на думку скаржника, врахувала лише інтереси цього позивача, та не надала належної правової оцінки його поведінці, а такий спосіб поділу майна явно дозволить ОСОБА_2 вільно входить до будь-якої з квартир, що буде порушувати інтереси як її, так і їх спільного сина. Крім цього наголосила, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги оцінку квартир, надану нею до зустрічного позову, що свідчить про суто формальний підхід до розгляду цієї справи, чим порушено її право на справедливий суд. При цьому скаржник зазначила, що судом першої інстанції не враховано пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності (а.с.165-170 Том ІІ). 
22 жовтня 2025 року ОСОБА_2 через свого представника — адвоката Гур`єва В.М. в системі “Електронний суд” надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на її необґрунтованість та вважає її такою що не підлягає задоволенню. Також наголосив, що скаржником не зазначалось при розгляді справи судом першої інстанції, що їх сім`я жила від зарплати до зарплати та ОСОБА_2 не мав фінансової можливості на придбання зазначених квартир, цього питання скаржник не підіймала при розгляді справи, а тому такі доводи не можуть, на думку ОСОБА_5 , бути прийняті апеляційним судом. Крім цього доводи скаржника про те, що судом не було враховано її та сина інтереси стосовно подальшого проживання у будь-якій спірній квартирі, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 разом із сином фактично проживають у м. Дніпрі, тоді як питання фактичного проживання її у м. Краматорську не доводилось будь-якими доказами. Разом із цим ОСОБА_2 зазначив, що при розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не ставила під сумнів надану ОСОБА_2 до позову оцінку квартир, тому її доводи щодо невірної оцінки ринкової вартості квартир не відповідає матеріалам справи /а.с.232,233 Том ІІ/.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, 07 червня 2006 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , про що виконкомом Біленьківської селищної ради міста Краматорська Донецької області зроблено актовий запис №12. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу — ОСОБА_7 та ОСОБА_7 .
Від шлюбу сторони мають спільного сина – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 03 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №402421911 від 05 листопада 2024 року, за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу зареєстроване право власності на наступне нерухоме майно: 17 серпня 2018 року однокімнатна квартира АДРЕСА_1 ; 13 вересня 2018 року однокімнатна квартира АДРЕСА_2 ; 11 вересня 2019 року однокімнатна квартира АДРЕСА_3 ; 21 жовтня 2019 року однокімнатна квартира АДРЕСА_4 ; 16 квітня 2020 року двокімнатна квартира АДРЕСА_5 ; 27 січня 2021 року трикімнатна квартира АДРЕСА_6 ; 02 вересня 2021 року однокімнатна квартира АДРЕСА_7 ; 09 вересня 2021 року однокімнатна квартира АДРЕСА_8 .
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року, справа №175/8564/24, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
15 березня 2025 року до Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_9 , колишня дружина заявника – ОСОБА_2 , не впускає його до спільної квартири, самовільно змінила замки. Дане повідомлення зареєстроване в журналі єдиного обліку за №7769, що підтверджується талоном-повідомлення.
Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався ст.60,63,69,70 Сімейного кодексу України та ст. 368,372 ЦК України, зазначаючи про неспростування зустрічним позивачем ОСОБА_1 презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, та недоведеності нею обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя чи обставин, які б підтверджували особисте майно ОСОБА_1 .
З такими встановленими судом першої інстанції обставинами та висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного зарібтку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом не взято до уваги проживання ОСОБА_1 разом із сином сторін та відсутність належної матеріальної допомоги у його утриманні ОСОБА_2 , яким заявлені його позовні вимоги заради особистої вигоди та всупереч інтересам дитини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки питання утримання спільної дитини сторін ОСОБА_2 не є підставою для зменшення його частки у спільному майні подружжя будь-яким чином, як і неприязні відносини, що склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не стосується правового поділу спільного сумісного майна подружжя при його поділі. Інших належних доказів як суду першої інстанції, так і колегії суддів апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано не було.
Разом з цим доводи скаржника про неможливість спокійно проживати разом із дитиною в одній з квартир, які належать до поділу, з підстав вільного доступу ОСОБА_2 до цього майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ані суду першої інстанції, ані колегії суддів ОСОБА_1 не надавалось належних та обґрунтованих доказів фактичного проживання у м. Краматорську. Також обставин, які б підтверджували такий статус квартир як особисте майно, ОСОБА_1 не наводилось і доказів не надавалось.
Посилання ОСОБА_1 на сплив строку позовної давності в її апеляційній скарзі не може бути переглянуто, адже такого клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин нею суду першої інстанції не заявлялось, а, відтак, і не розглядалось цим судом.
Встановивши обставини по справі, дослідивши надані сторонами докази та виходячи з наведених норм закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спірного майна за його запропонованим варіантом, оскільки воно було придбано під час шлюбних відносин та законом встановлено принцип рівності часток при його поділі, а підстав для відхилення від таких визначених законом часток скаржник не наводила та колегією суддів не встановлювалось. 
Отже, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів та обставин у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у позові ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , як про це просить скаржник, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “17” лютого 2026 року.
Повний текст постанови складено “26” лютого 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю.Петешенкова

Т.П. Красвітна