ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/455/25  Номер провадження 22-ц/814/804/26	Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року, ухвалене суддею Зіненком Ю. В., повний текст рішення складений - дата не вказана

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

14.05.2025 ТОВ «Українські Фінансові Операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість загальною сумою 90 747,63 грн, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 9 999,99 грн, суми заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором - 58 997,64 грн, суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ «Українські Фінансові Операції» за 87 календарних днів - 21 750 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» сплачений судовий збір 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн (а.с. 2-14).

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Лінеура Україна» 05.01.2024 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515. Договір підписано електронним підписом позичальника. Умовами договору було передбачено, що процентна ставка становить 2,50% від суми кредиту за кожен день користування, строк кредитування - 350 днів. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного договору. Однак ОСОБА_1 не виконувала належним чином умови договору, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 90 747,63 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 9 999,99 грн та процентами - 80 747,64 грн. 23.09.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу, згідно з яким до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором №4272515.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» заборгованість за кредитним договором №4272515 від 05 січня 2025 року в сумі 65 438 гривень 75 копійок, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 750 гривень 99 копійок та заборгованість за процентами - 55 688 гривень 75 копійок.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» судові витрати у справі, які складаються з судового збору у розмірі 1746,79 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявний у матеріалах справи кредитний договір №4272515 від 05.01.2024, який містить персональні дані відповідача, номер банківської картки, номер телефону та інше, повідомлення сервісу онлайн платежів «iPay.ua» від 03.10.2024 №425-03.10.2024 про перерахування коштів у розмірі 10 000,00 грн та лист АТ КБ «Приватбанк» від 30.05.2025 №20.1.0.0.0/7-250528/45584-БТ, який підтвердив дане перерахування, свідчать про укладення кредитного договору між сторонами у відповідності до положень Закону України «Про електронну комерцію» та належне виконання умов договору в частині надання коштів первісним кредитором. Суд першої інстанції відхилив доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів перерахування коштів первісним кредитором особисто з власного рахунку, оскільки у даному випадку визначальним є саме факт перерахування обумовленої кредитним договором суми коштів, що підтверджується матеріалами справи. На спростування доводів позивача стороною відповідача докази не подавалися. Тобто, стороною позивача доведено наявність між сторонами договірних відносин, які виникли на підставі договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 04.05.2023. Ураховуючи, що сума заборгованості по процентам станом на 31.01.2024 становила 5 550,00 грн (5 300,00 + 250 грн - фіксована щоденна сума процентів за 30.01.2024), то 250,00 грн (5 800,00 - 5 550), ураховуючи положення пунктів 4.3., 4.6. кредитного договору, первісним кредитором мало б бути зараховано на погашення тіла кредиту. Зважаючи на викладене, сума заборгованості за тілом кредиту становить 9 750,00 грн (10 000,00 - 250,00), тому позов в частині заборгованості по тілу кредиту слід задовольнити частково саме на указану суму. Таким чином судом першої інстанції установлено, що у відповідача утворилась заборгованість за договором в сумі 65 438,75 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 750,00 грн та заборгованість за процентами - 55 688,75 грн. Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволенню. Розмір витрат на правничу допомогу позивача, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, необхідно зменшити до 5 000,00 грн, що не становитиме надмірний тягар для неї.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі

Апеляційна скарга мотивована тим, що надані позивачем копії договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024 з додатками не містять ні електронних, ні власноручних підписів обох сторін у дату укладання, вони не мають юридичної сили електронних документів і є недопустимими доказами. Матеріали справи не містять оригіналу договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024 з додатками, а відтак суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення на підставі копій, виконаних самим позивачем. Позивач зобов`язаний був надати докази того, що первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» видав позику особисто і тільки після цього отримав би право вимагати стягнення з позичальника коштів на власну користь. Оскільки, переказ коштів від іншої особи без правових підстав, які не є кредитодавцем за договором, не є виконанням первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» свого обов`язку по договору, а є можливою ознакою легалізації коштів, отриманих злочинним шляхом. У свою чергу, сам факт надходження якоїсь грошової суми на картку відповідача не від первісного кредитора, а від будь-якої іншої невстановленої особи без правових підстав, у дар, безпроцентну позику тощо не може бути підставою для нарахування жодних процентів і стягнення коштів на користь позивача без доказів того, що саме первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» сплачував ці кошти. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Оскільки, позивач не надав, а ні первинного бухгалтерського документа первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна», а ні виписки з рахунку первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» про переказ ним коштів по договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, ним не доведені права про порушення яких він заявляє, що є підставою відмови у позові. Матеріали справи не містять будь-яких виписок первісного кредитора по рахункам позичальника, які свідчили б про розмір заборгованості, зазначеної позивачем у розрахунку заборгованості відповідача перед ТОВ «УФО», а відтак заборгованість не підтверджена належними, достовірними та допустимими доказами. Посилання позивача у позовній заяві на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості ТОВ «УФО» за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, як на підставу задоволення позовних вимог, є необгрунтованими, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом позивача та не містить відомостей, які дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Укладений 05.01.2024 договір №4272515 про надання коштів на умовах споживчого кредиту за своєю суттю є договором споживчого кредитування, тому первісний кредитор не мав права визначати ставку у розмірі 2,5% в день, оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% в день. Оскільки фактично розмір відсотків договором №4272515 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.01.2024 не встановлено, у зв`язку з їх нікчемністю слід застосувати ч.1 ст. 1048 ЦК України та визначити їх розмір на рівні облікової ставки Національного банку України, за якою сума нарахованих процентів становить 434,26 грн. Відповідачем надано контррозрахунок заборгованості. На думку відповідача загальна сума боргу, що підлягає стягненню, за умови доведення позивачем укладення договору №4272515 та перерахування особисто коштів первісним кредитором, складає 3 723,60 грн, яка складається з: суми заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) у розмірі 3 289,60 грн; суми заборгованості за процентами у розмірі 434,26 грн. Суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Оскільки, суд першої інстанції позов задовольнив частково на 72,11% від суми позову, відповідно на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 605,60 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Українські Фінансові Операції» просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 05.01.2024 о 12 год 44 хв. відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора 34496 було підписано договір №4272515 про надання споживчого кредиту та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 24-33, 33 зворот).

Також 05.01.2024 ОСОБА_1 підписала за допомогою одноразового ідентифікатора 81385 Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається до укладення договору про споживчий кредит) (а.с. 35-36).

Відповідно до п. 1.1. договору укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або Мобільний додаток «Credit7». Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому, клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства. На умовах, встановлених договором, Товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2. договору).
Сума кредиту - 10 000,00 грн (п. 1.2. договору), строк кредитування - 350 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується графік платежів), що є додатком №1 до цього договору (п. 1.3. договору).

Згідно з п. 1.4. договору тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов. Стандартна процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 .

Сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох днів з моменту укладення цього договору. Дати надання кредиту: 05.01.2024 або 06.01.2024 (п. 2.2. договору).

Пунктом 9.7. договору визначено порядок укладення договору та створення електронних підписів сторін.

Так, цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку Товариства електронним підписом, що створений шляхом накладення на договір аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання (за зразком, попередньо узгодженим сторонами в договорі про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів), в особистий кабінет/мобільний застосунок «Credit7» для ознайомлення та підписання.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому договорі. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору створює підпис клієнта на договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору.

На підписаний сторонами договір уповноваженим працівником Товариства накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства з кваліфікованою електронною позначкою часу.

У розділі 10 договору «Реквізити та підписи сторін» зазначені: РНОКПП - НОМЕР_2 , паспорт - НОМЕР_3 , номер мобільного телефону - НОМЕР_4 , та номер платіжного засобу - НОМЕР_5 ОСОБА_1 .

Як вбачається з повідомлення сервісу онлайн платежів «iPay.ua» від 03.10.2024 №425-03.10.2024 Товариством «Універсальні платіжні рішення» 05.01.2024 о 12:26:12 було перераховано 10 000 грн, маска карти НОМЕР_5 , призначення платежу: зарахування 10 000 грн на карту НОМЕР_5 , номер транзакції в системі iPay.ua- 328351225 (а.с. 22).

В інформаційному повідомленні, що є додатком №2 до договору про надання споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, відповідачем надано згоду Товариству на передачу особам, зазначеним в цьому інформаційному повідомленні, інформації про укладення нею договору про споживчий кредит, його умови, стан виконання, наявність та розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, процентів за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), розмір неустойки та інших платежів, що стягуються в разі невиконання зобов`язання за договором про споживчий кредит або відповідно до законодавства України (а.с. 34).

Відповідно до Паспорту споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма), який було підписано електронним підписом споживача ОСОБА_1 , відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора 81385: тип кредиту - кредит; сума/ліміт кредиту - 10 000,00 грн; строк кредитування за договором 350 днів; мета отримання кредиту - споживчі (особисті) потреби; спосіб та строк надання кредиту у - безготівковій формі шляхом перерахування кредитодавцем коштів кредиту на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки), зазначеної споживачем, не пізніше двох днів від дати укладення договору; стандартна процента ставка, відсотків річних 912,50% річних (2,50% в день); тип процентної ставки - фіксована (а.с. 35 - 36).

Також до позову було додано Правила надання коштів у позику, в тому числі та на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» (а.с. 89-96). Вказані Правила не містять підпису відповідача.

Згідно листа АТ «КБ «Приватбанк» від 30.05.2025 №20.1.0.0.0/7 - 250528/45584-БТ, який надійшов до суду 11.06.2025, в банку на ім`я ОСОБА_1 була випущена банківська картка № НОМЕР_6 та 05.01.2024 на вказану картку було здійснено переказ коштів в сумі 10 000,00 грн (а.с. 127).

Також до позову було додано розрахунок заборгованості за договором (а.с. 37-42). З даного розрахунку установлено, що сума заборгованості становить 68 997,63 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 9 999,99 грн та процентами - 58 997,64 грн.

Також за період з 24.09.2024 по 19.12.2024 було нараховано проценти в сумі 21 750,00 грн (а.с. 43).

23.09.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу №23/09/2024 (а.с. 62-70).

Згідно договору факторингу, право вимоги - права грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі кредитних договорів.

Пунктом 1.1. договору факторингу передбачено, що за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п. 1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається після підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2 та надходження ціни продажу у повному обсязі відповідно до п. 3.3 цього договору на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості.

Відповідно до п. 3.3 договору факторингу ціна продажу за договором становить 1 601 559,81 грн.

З акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024, ТОВ «Лінеура Україна» передало, а ТОВ «Українські фінансові операції» прийняло реєстр боржників кількістю 4 493 боржника (а.с. 70 зворот).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право вимоги за кредитним договором №4272515, де боржником є ОСОБА_1 у загальній сумі 68 997,63 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу - 9 999,99 гривень; сума заборгованості за відсотками - 58 997,64 гривень (а.с. 46).

З копії платіжної інструкції №42 від 25.09.2024 вбачається, що ТОВ «Українські фінансові операції» сплатило ТОВ «Лінеура Україна» грошові кошти за договором факторингу у загальній сумі 1 601 559,81 грн (а.с. 88).

Суд першої інстанції звернув увагу, що кредитний договір містить паспортні дані, РНОКПП відповідача ОСОБА_1 , номер мобільного телефону. Крім того кредитний договір має відмітку «підписано електронним підписом 34496, 05.01.2024 12:24:33 ОСОБА_1 ». Про те, що зазначені дані не належать відповідачу, чи містять помилки, сторона відповідача суду не повідомляла.

З огляду на встановлене, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не підписувала кредитний договір електронним цифровим підписом i не отримувала примірник оригіналу договору, підписаного первісним кредитором.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №545/1750/21, на яку посилався представник відповідача, загалом не суперечать висновкам, зробленим судом у даній справі. При цьому, у справі №545/1750/21 судами було установлено, що у заяві про укладення спірного кредитного договору була зазначена інформація, яка не відповідала дійсності і не свідчила про проходження позичальником повної ідентифікації.

Суд першої інстанції погодився з доводами представника відповідача про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Суд першої інстанції звернув увагу, що позивачем не було надано виписку по банківському рахунку відповідача.

Між тим, відповідно до листа АТ «КБ «Приватбанк» на картку № НОМЕР_6 , власником якої є ОСОБА_1 , 05.01.2024 було здійснено зарахування грошових коштів в сумі 10 000,00 грн (а.с. 127). Крім того, як зазначено у відзиві, відповідач сплачувала кошти на погашення заборгованості за договором №4272515.

Кошти у сумі 10 000,00 грн надійшли на картку відповідача 05.01.2024, тобто саме у день укладення договору та саме у сумі, яка була погоджена сторонами договору. 

У матеріалах справи містяться роздруківки загальних умов договору кредитної лінії, спеціальних умов договору позики №AG2069856, додаткової угоди №АМ5917691 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії №AG2069856, паспорта споживчого кредиту, інформації, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит.

Порушень порядку надання і отримання доказів у суді не встановлено, у суду відсутні сумніви щодо відповідності паперової копії електронного доказу оригіналу.

Вказане свідчить про відсутність підстав для дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.

Ураховуючи викладене, а також те, що судом першої інстанції було встановлено про укладення між первісним кредитором та відповідачем кредитного договору, указані доводи сторони відповідача судом не приймаються до уваги.

Щодо розміру заборгованості по тілу кредиту, то суд першої інстанції зазначив, що представник позивача у позові зазначив, що у період з 05.01.2024 по 23.09.2024 відповідач сплатила на рахунок первісного кредитора суму у розмірі 6 750,01 грн, які спрямовані на оплату тіла кредиту у розмірі 0,01 та оплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 6 750,00 грн, а тому просив стягнути з ОСОБА_1 9 999,99 грн заборгованості за тілом кредиту.

Натомість представник відповідача вказав, що відповідачем було здійснено дві оплати по кредитному договору: 29.01.2024 в сумі 950,00 грн, з яких 32,16 грн пішло на оплату процентів, а 917,84 грн - на оплату тіла кредиту, та 31.01.2024 - в сумі 5 800,00 грн, з яких 7,44 грн пішло на оплату процентів, а 5 792,56 грн - на оплату тіла кредит, та надав контррозрахунок заборгованості, в якому зазначив, що заборгованість за тілом кредиту становить 3 289,60 грн, оскільки здійснені відповідачем платежі в сумі 6 750,00 грн мають бути спрямовані на погашення заборгованості.

З цього приводу суд першої інстанції зазначив, що пунктом 4.3. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту визначено, що у разі направлення клієнтом коштів з метою повернення в повному обсязі або частково заборгованості за кредитом, в тому числі але не виключно достроково або при наявності прострочення, проценти за фактичний термін користування кредитом повинні бути сплачені до моменту такого повернення. При цьому, якщо коштів, що направляються на повернення кредиту, не достатньо для повної сплати процентів за його користування, то вважається, що строк сплати таких процентів настав і кошти в першу чергу направляються на повернення цих процентів, з урахуванням черговості, передбаченої пунктом 4.6. цього договору.

Відповідно до пункту 4.6. договору клієнт здійснює платежі за договором у розмірі та у строки, визначені цим договором. У разі недостатності суми здійснення платежу для виконання зобов`язання за цим договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у черговості згідно ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно пункту 5 (Порядок повернення кредиту) Паспорту споживчого кредиту споживач зобов`язаний кожні 25 днів здійснювати 14 платежів. Перший платіж у сумі 6 250,00 грн зі сплати процентів за перший період та 12 платежів по 6 250,00 грн зі сплати процентів; останній 14 платіж 16 250,00 грн, який включає: проценти - 6 250,00 грн, кредит - 10 000,00 грн.

Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком №1 договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, та підписана споживачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 34496 05.01.2024, споживач має сплатити кредитору відсотки у сумі 6 250,00 грн у такі дати: 29.01.2024, 23.02.2024, 19.03.2024, 13.04.2024, 08.05.2024, 02.06.2024, 27.06.2024, 22.07.2024, 16.08.2024, 10.09.2024, 05.10.2024, 30.10.2024, 24.11.2024. Крім того, споживач має сплатити 19.12.2024 суму 16 250,00 грн (а.с. 33 зворот).

Як визнається відповідачем, нею 29.01.2024 було здійснено платіж у сумі 950,00 грн, які правомірно кредитором було віднесено у рахунок заборгованості за процентами, при цьому залишилася несплаченою сума процентів за перший період, яка становить 5 300,00 грн (6250,50 - 950).

31.01.2024 відповідачем на погашення суми заборгованості було сплачено 5 800,00 грн.

Кредитний договір було укладено 05.01.2024, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимоги позивача та стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом з розрахунку диференційованого розміру денної процентної ставки:
10 000,00 грн х 2,50% х 26 днів (за період з 05.01.2024 по 30.01.2024) = 6 500,00 грн;
9 750,00 грн х 2,50% х 81 день (за період з 01.02.2024 по 21.04.2024) = 19 743,75 грн;
9 750,00 грн х 1,50% х 120 днів (за період з 22.04.2024 по 19.08.2024) = 17 550,00 грн;
9 750,00 грн х 1,00% х 122 дні (за період з 20.08.2024 по 19.12.2024) = 11 895,00 грн.

Отже вимога позовної заяви у частині стягнення процентів підлягає частковому задоволенню на суму 55 688,75 грн.

Зважаючи на викладені обставини, суд першої інстанції не взяв до уваги контррозрахунок заборгованості представника відповідача, який зроблено без урахування умов договору про споживче кредитування.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було подано копії: заявки №4272515 на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 15-16); рахунку на оплату №4272515-24/03-2025 від 24.03.2025 (а.с. 19); акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 (а.с. 45); договору №01/08/2024-А про надання юридичних послуг (а.с. 57-58).

Відповідно до п. 1.1. договору №01/08/2024-А в рамках цього договору виконавець зобов`язується надати замовнику наступні юридичні послуги: складання проектів процесуальних документів, складання листів, адвокатських запитів, претензій, заперечень, позовних заяв, пояснень, надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, представництво інтересів замовника у органах державної влади та місцевого самоврядування (на підставі окремої довіреності).

Згідно з п. 3.1. договору №01/08/2024-А вартість послуг виконавця визначається у актах наданих послуг по домовленості. Вартість послуг виконавця, що були надані замовнику та не вказані у п. 3.1. договору визначаються сторонами у актах наданих послуг та рахунках на оплату (п. 3.2. договору №01/08/2024-А).

Замовник вважається таким, що отримав послуги, а виконавець таким, що надав послуги після підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Акт складається виконавцем у двох екземплярах та надається на підписання замовнику не пізніше 5 робочих днів, після завершення надання послуг (п. 4.1. договору №01/08/2024-А).

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг №4272515 до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024, складеного 24.03.2025 ТОВ «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Є.О., виконавець надав, а замовник прийняв наступні послуги: зустріч адвоката та клієнта, надання адвокатом усної первинної консультації та роз`яснень з правових питань у рамках цивільного судочинства - 440,00 грн; дослідження наданих клієнтом та аналіз фактичних обставин справи - 840,00 грн; аналіз чинного законодавства, судової практики Верховного Суду, практики судів апеляційної інстанції у рамках цивільного судочинства - 440,00 грн; підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту права та інтересів клієнта, узгодження обраної позиції з клієнтом - 840,00 грн; письмова юридична консультація, складання письмового консультаційного висновку з посиланням на вимоги чинного законодавства з урахуванням сталої судової практики та обраної клієнтом позиції захисту прав та інтересів - 840,00 грн; проведення адвокатом заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів у цивільному процесі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Складення, оформлення та направлення адвокатських запитів - 840,00 грн; складання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором №4272515 від 05.01.2024, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 до суду: Решетилівський районний суд Полтавської області - 1640,00 грн; складання та оформлення інших документів (крім процесуальних) - додатків до позовної заяви, необхідних для повного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наданих до суду доказів (витяги з реєстру боржників, опис до поштового направлення відповідачу, що містить позовну заяву з додатками, рахунок на оплату послуг адвоката, акт прийому-передачі виконаних робіт та інші необхідні документи) - 840,00 грн; складання та оформлення процесуальних документів необхідних для розгляду цивільної справи в суді першої інстанції (відповідь на відзив, письмові пояснення, заяви (клопотання) клопотання про витребування доказів тощо) - 1640,00 грн; представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства за позовною заявою клієнта про стягнення заборгованості за кредитним договором №4272515 від 05.01.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , в тому числі участь у судових засіданнях - 1640,00 грн, що загалом становить 10 000,00 грн (а.с. 45).

Згідно з рахунком на оплату №4272515-24/03-2025 від 24.03.2025 адвокату Дідуху Є.О. були перераховані кошти в сумі 10 000,00 грн (а.с. 19).

У клопотанні про зменшення розміру судових витрат представник відповідача зазначив, що позивач має штат працівників, у тому числі юристів, які можуть забезпечити представництво інтересів останнього без залучення адвокатів та окремої оплати їх діяльності. Позов є типовим, а позивач спеціалізується на стягненні заборгованості по типовим договорам та має штат працівників і фінансові ресурси для оплати штатних юристів, а тому витрати на правову допомогу не є неминучими та товариство може забезпечити представництво власними силами. Крім того, представник відповідача вважає розмір витрат на правову допомогу необґрунтованим та неспівмірним зі складністю справи, у зв`язку з чим просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу.

На думку суду першої інстанції, стягнення із відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн не можна вважати пропорційним меті відшкодування таких витрат.

Суд першої інстанції врахував завдання цивільного судочинства, особливості (категорію та складність) спору, значення його для сторін, зазначив, що по даній справі відбулося лише два судові засідання, одне з яких було відкладено за клопотанням сторони відповідача, те, що дана справа не є складною, судові засідання проводилися за відсутності представника позивача, позовна заява виконана у типовій формі для позовів про стягнення заборгованості, а відповідач є слабшою стороною у правовідносинах з кредитною установою, сума понесених позивачем витрат на правничу допомогу у сукупності зі сумою боргу, що стягується судом у результаті задоволення позову, можуть бути надмірним фінансовим тягарем для відповідача.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1,2 ст. 1046 ЦК).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі №234/7159/20.

Згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 №578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін.

Крім того відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з частиною 3 статті 13 цього закону продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.06.2023 у справі №263/3470/20.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2023 у справі №263/3470/20 зазначив про те, що безпідставним є твердження заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки подані сторонами електронні докази не досліджувалися в оригіналі, з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав про те, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом ; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

За змістом частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Відповідно до пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

У частині 3 статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.11.2023 у справі №754/7992/20.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» ЄСПЛ зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» заборгованості у розмірі 90 747,63 грн, яка складається з: - суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 9 999,99 грн; - суми заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором - 58 997,64 грн; - суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ «Українські Фінансові Операції» за 87 календарних днів - 21 750 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024 (а.с. 24-33), за умовами якого відповідач отрималп грошові кошти у розмірі 10 000 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зареєстрований для цієї мети в особистому кабінеті.

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який було надіслано на мобільний номер телефону ОСОБА_1 .

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюються до укладених в письмовій формі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024 був підписаний позичальником ОСОБА_1 в електронному вигляді.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту перерахування кредитних коштів, що надані розрахунки заборгованості не можуть бути первинними документами, які б підтверджували наявність заборгованості відповідача, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідач як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак, відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024 підтверджується повідомленням сервісу онлайн платежів «iPay.ua» від 03.10.2024 №425-03.10.2024 Товариством «Універсальні платіжні рішення» 05.01.2024 о 12:26:12 було перераховано 10 000 грн, маска карти НОМЕР_5 , призначення платежу: зарахування 10 000 грн на карту НОМЕР_5 , номер транзакції в системі iPay.ua- 328351225 (а.с. 22) та листом АТ «КБ «Приватбанк» від 30.05.2025 №20.1.0.0.0/7 - 250528/45584-БТ, згідно якого в банку на ім`я ОСОБА_1 була випущена банківська картка № НОМЕР_6 та 05.01.2024 на вказану картку було здійснено переказ коштів в сумі 10 000,00 грн (а.с. 127).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту укладання кредитного договору між ОСОБА_1 та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна», а також підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідача, вказаний нею при укладенні договору, а також щодо обґрунтування розміру заборгованості за договорами.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Доказів повернення кредитів та сплати процентів за користування кредитними грошима відповідачем матеріали справи не містять.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник (клієнт) ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024 не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування позикою, не повернула, унаслідок чого виникла заборгованість.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в частині стягнення з відповідача у примусовому порядку суми заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, згідно умов договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію (якщо передбачена договором) і проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000 грн. Згідно з п.п. 1.3. п.1. договору, строк кредитування (строк, на який надається кредит): 350 днів. Відповідно до п.п. 1.4.1 п.1. договору, стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредитування, вказаного в п.1.3. цього договору. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк кредиту 133 839,05% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом 97 500 грн.

Згідно матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 допустила неналежне виконання умов договору, допустила прострочення виконання зобов`язань по договорам.

Водночас, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010, згідно яких зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У справі, що переглядається, позичальник ОСОБА_1 не довела належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених укладеним кредитним договором, презумпція правомірності якого не спростована. Відповідач жодним чином не оспорювала укладання кредитного договору. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаного.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4272515 від 05.01.2024, а тому з неї на користь ТОВ «Українські Фінансові Операції» підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 65 438,75 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримувала грошові кошти за вказаним кредитним договором, то ці доводи не заслуговують на увагу та спростовуються встановленими по справі фактичними обставинами, які викладені вище. Належних, допустимих та достовірних доказів того, що відповідач кредитні кошти не отримувала, остання суду не надала.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди представника відповідача із висновками суду першої інстанції, які, на його думку, не відповідають дійсним обставинам справи, то ці доводи, апеляційний суд у складі колегії суддів не бере до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують правильних висновків суду. 

В апеляційній скарзі міститься клопотання представника відповідача про витребування у банку у первісного кредитора засвідчену банком виписку по особовому рахунку від 05.01.2024 та первинний документ, який свідчить про виконаня первісним кредитором умов договору про надання коштів. Вирішуючи заявлене клопотання, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч.3 ст. 367 УПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Отже, у суді першої інстанції сторони повинні добросовісно користувалися своїми процесуальними правами, надавати суду докази, заявляти клопотання, тому підстав для задоволення вказаного клопотання апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов