П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Київ

Справа №358/1631/24
Провадження: № 22-ц/824/7971/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Стаценка Олександра Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М. Б.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:

В жовтні 2024 року ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 , уклавши 19 жовтня 2018 року з ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, порушила свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості. 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 16/11-23, відповідно до умов якого, АТ «Ідея Банк» відступило право грошової вимоги до відповідачки. У зв`язку з чим, товариство просить стягнути з          ОСОБА_1  на користь ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором в розмірі 171 941 грн. 
Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 рокупозов ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором № С-606-009402-18-980 від 19.10.2018 у розмірі 171 941 грн 55 коп.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 200 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Стаценко О. Д. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги, що під час укладення кредитного договору первісним кредитором не було дотримано вимог законодавства про захист прав споживачів, зокрема, щодо належного інформування позичальника про умови кредитування, у зв`язку з чим відповідачка як слабша сторона правовідносин була поставлена у невигідне становище. При цьому, умови договору, на думку представника відповідачки, підлягають тлумаченню на користь споживача, з урахуванням принципу contra proferentem. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно погодився із розрахунком заборгованості, не врахувавши, що після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитодавець втрачає право нараховувати договірні проценти. Також, у скарзі наголошує на тому, що заявлена до стягнення сума процентів є непропорційно великою порівняно із сумою основного боргу, що суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також порушує баланс прав сторін як учасників споживчих правовідносин. На переконання представника відповідачки, такі умови договору є несправедливими та підлягають коригуванню судом.
Крім цього, вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином подані докази та не надав їм відповідної правової оцінки, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
01 квітня 2026 року від адвоката Стаценко О. Д. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 жовтня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» (правонаступником якого є АТ «Ідея Банк») та ОСОБА_1 укладено угоду № С-606-009402-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки ( а. с. 26-27).
Відповідно до преамбули угоди, її підписанням позичальник приєднався до публічної пропозиції банку про укладення договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО), що розміщений на офіційному сайті банку, а також підтвердив ознайомлення з його умовами та згоду з ними, що прямо передбачено пунктом 5.1 угоди .
Отже, укладена сторонами угода разом із ДКБО та тарифами банку утворює єдиний договір, який за своєю правовою природою є публічним договором та договором приєднання у розумінні статей 633, 634 ЦК України.
Згідно з пунктом 2 угоди банк відкрив позичальнику поточний рахунок у національній валюті, операції за яким здійснюються з використанням електронного платіжного засобу, та випустив платіжну картку .
Пунктом 3 угоди визначено істотні умови кредитування, відповідно до яких банк надав позичальнику кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії, зокрема, максимальний ліміт кредитної лінії - 200 000 грн.; доступний кредитний ліміт на момент укладення договору - 75 000 грн.; процентна ставка за користування кредитними коштами - 48,00 % річних; обов`язок позичальника щомісячно сплачувати мінімальний платіж у порядку, визначеному ДКБО та тарифами банку .
Умовами договору також передбачено індивідуальний порядок визначення розрахункового та платіжного періодів, відповідно до якого позичальник зобов`язаний у межах платіжного періоду погашати заборгованість, але не менше суми обов`язкового мінімального платежу .
Відповідно до пункту 4 угоди, повернення кредитних коштів, сплата процентів та інших платежів здійснюються згідно з умовами ДКБО та тарифами банку, які є невід`ємною частиною договірних відносин сторін .
Згідно з пунктом 7 угоди та пунктом 11.10.2 ДКБО строк користування кредитною лінією становить 365 днів з можливістю пролонгації, а сама угода діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань .
На виконання умов договору банк відкрив відповідачці рахунок та надав можливість користуватися кредитними коштами у межах встановленого ліміту, що підтверджується матеріалами справи, зокрема випискою по рахунку, з якої вбачається фактичне використання кредитних коштів позичальником (а. с. 149 - 153).
Разом з тим, як установлено судом, відповідачка свої зобов`язання за договором щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів і сплати процентів виконувала неналежним чином, здійснюючи лише часткові платежі (а. с. 125 - 148).
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору станом на 16 листопада 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 171 941,55 грн., яка складається з:
74 947,26 грн. - заборгованість за основним боргом;
96 994,29 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами (а. с. 28).
Судом також встановлено, що 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» укладено договір факторингу № 16/11-23 (а. с. 176 - 201), відповідно до пункту 2.1 якого банк відступив фактору права грошової вимоги до боржників, визначених у реєстрі боржників (а. с. 29 - 30).
Згідно з пунктами 5.1, 5.2 зазначеного договору, права вимоги переходять до фактора з моменту підписання реєстру боржників за умови виконання ним обов`язку щодо оплати, при цьому первісний кредитор втрачає право на отримання платежів від боржників .
В подальшому, 29 грудня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ», реалізуючи передбачене пунктом 5.4 договору право, уклало з ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» договір факторингу № 29/12-23, за умовами якого відступило останньому права грошової вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 5.1 цього договору, право вимоги перейшло до нового кредитора з моменту підписання договору, а розмір заборгованості визначений у реєстрі боржників, який є невід`ємною частиною договору .
Отже, ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» набуло статусу належного кредитора у зобов`язанні та право вимоги до відповідачки у розмірі 171 941,55 грн.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на невиконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором та просив стягнути вказану заборгованість, яка підтверджується розрахунком та випискою по рахунку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між ПАТ «Ідея Банк» (правонаступником якого є АТ «Ідея Банк») та відповідачкою було укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у формі відновлювальної кредитної лінії, яким вона фактично скористалася.
Суд першої інстанції встановив, що банк належним чином виконав свої зобов`язання за договором, відкривши відповідачці рахунок та надавши можливість користування кредитними коштами в межах встановленого ліміту, що підтверджується матеріалами справи, зокрема випискою по рахунку.
Водночас відповідачка, всупереч умовам укладеного договору, свої зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів і сплати процентів виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим станом на визначену дату утворилась заборгованість.
Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що право грошової вимоги за вказаним кредитним договором було правомірно відступлено первісним кредитором на користь ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ», а в подальшому, ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ», яке набуло статусу належного кредитора у спірних правовідносинах.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19.
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Як правильно встановив суд першої інстанції, укладена між ПАТ «Ідея Банк» (правонаступником якого є АТ «Ідея Банк») та ОСОБА_1 угода № С-606-009402-18-980 від 19 жовтня 2018 року про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки містить усі істотні умови кредитного договору, а також необхідні реквізити сторін, зокрема персональні дані відповідачки, її ідентифікаційні відомості та адресу місця проживання.
Зазначена Угода підписана відповідачкою власноруч, чим підтверджується її волевиявлення на укладення договору та прийняття його умов. 
Крім того, підписуючи Угоду, відповідачка підтвердила ознайомлення з умовами Договору комплексного банківського обслуговування, Тарифами банку та надала згоду на їх застосування, що прямо передбачено умовами договору.
Також матеріали справи свідчать про те, що відповідачка надала банку необхідні анкетні дані, а також погодилася на обробку інформації та отримання повідомлень від банку, що є складовою договірних відносин сторін та підтверджує її участь у процедурі укладення договору.
Отже, наявні у справі докази у їх сукупності свідчать про належне укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх його істотних умов.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, положення частини першої статті 1048 ЦК України як регулятивної норми та частини другої статті 625 цього кодексу як охоронної норми не можуть застосовуватися одночасно. Відтак, за період до настання прострочення підлягають стягненню проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, а після спливу строку кредитування - проценти, передбачені статтею 625 ЦК України як міра відповідальності.
Зазначені правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів враховує, що відповідно до умов укладеної між сторонами угоди № С-606-009402-18-980 від 19 жовтня 2018 року строк користування кредитною лінією становить 365 днів, тобто до 19 жовтня 2019 року.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та розрахунку заборгованості, поданого позивачем, нарахування процентів здійснювалося поза межами погодженого сторонами строку кредитування, зокрема, до 15 грудня 2022 року, що суперечить умовам договору та наведеним вище нормам матеріального права.
Колегія суддів зазначає, що після спливу строку кредитування у кредитора відсутні правові підстави для нарахування процентів за користування кредитом відповідно до умов договору, а такі нарахування можуть здійснюватися виключно у порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України, за наявності відповідних вимог.
З метою перевірки правильності визначення розміру заборгованості, колегія суддів здійснила власний розрахунок на підставі наданої позивачем виписки по рахунку (а. с. 125-148), з урахуванням строку кредитування, визначеного умовами договору.
За результатами такого розрахунку колегія суддів дійшла висновку, що до стягнення підлягає заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами у розмірі 32 395 грн 75 коп та заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 74 947 грн 26 коп. Отже, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню, становить 107 343 грн 01 коп.
Відтак, доводи апеляційної скарги в частині розміру нарахованих процентів є частково обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції у цій частині підлягають зміні з урахуванням наведеного.
Разом з тим, надаючи оцінку решті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Посилання представника відптовідачки на недотримання первісним кредитором вимог законодавства про захист прав споживачів, зокрема, щодо неналежного інформування позичальника про умови кредитування, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Як встановлено судом та підтверджується підписаною відповідачкою угодою, відповідачка приєдналася до умов договору комплексного банківського обслуговування та Тарифів банку, підтвердила ознайомлення з ними та надала згоду на їх застосування. Відповідні обставини свідчать про належне інформування споживача про істотні умови кредитування та виключають можливість визнання його такою, що перебувала у невигідному становищі.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування принципу contra proferentemтакож не заслуговують на увагу суду, оскільки такий принцип підлягає застосуванню виключно у випадку неоднозначності чи нечіткості умов договору. Натомість умови укладеної між сторонами угоди є чіткими, зрозумілими та не містять суперечностей, що виключає підстави для їх тлумачення на користь однієї зі сторін.
Доводи апеляційної скарги про безпідставність погодження судом першої інстанції із розрахунком заборгованості частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки, як встановлено колегією суддів, нарахування процентів здійснювалося позивачем поза межами строку кредитування. Водночас, зазначене не спростовує самого факту наявності заборгованості та обов`язку відповідачки щодо її погашення, а впливає виключно на її розмір, який підлягає коригуванню, що й було здійснено судом апеляційної інстанції.
Посилання представника відповідачки на непропорційність заявленої до стягнення суми процентів та порушення засад справедливості, добросовісності і розумності також не можуть бути підставою для відмови у позові. Сам по собі розмір нарахованих процентів, визначений відповідно до умов договору, не свідчить про їх несправедливість, а укладення договору на відповідних умовах є проявом свободи договору. При цьому, як уже зазначено, колегією суддів усунуто порушення у частині нарахування процентів поза межами строку кредитування, що забезпечує дотримання балансу інтересів сторін.
Доводи апеляційної скарги про несправедливість умов договору та необхідність їх коригування судом є необгрунтованими, не підтверджені належними доказами та зводяться до незгоди відповідачки з наслідками невиконання взятих на себе договірних зобов`язань.
Також безпідставними є й доводи відповідачки про неналежне дослідження судом першої інстанції доказів у справі. Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази у їх сукупності, надав їм належну правову оцінку відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України та дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності правових підстав для задоволення позову.
Отже, інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в частині встановлення факту існування заборгованості та правомірності вимог позивача, а тому не дають підстав для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Стаценка О. Д. в інтересах ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за відсотками підлягає зміні шляхом його зменшення з 96 994 грн 29 коп. до 32 395 грн 75 коп. У зв`язку із зазначеним підлягає відповідній зміні і загальний розмір заборгованості з 171 941 грн 55 коп до 107 343 грн 01 коп.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Ураховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції змінено, а розмір задоволених позовних вимог у частині стягнення відсотків зменшено з 96 994 грн 29 коп до 32 395 грн 75 коп, підлягає відповідній зміні і розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволені на 62 % (107 343,01 ? 100 % : 171 941,55).
Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 501 грн 88 коп. (2 422,40 ? 62 %).
Водночас апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 38 %, у зв`язку з чим з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 380 грн 76 коп. (3 633,60 ? 38 %).
Згідно з частинами першою, десятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову, коли судові витрати підлягають розподілу між сторонами, суд вправі здійснити взаємозалік таких витрат.
З урахуванням того, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 501 грн 88 коп., а з позивача на користь відповідачки - 1 380 грн 76 коп, різниця судових витрат становить 121 грн 12 коп. (1 501,88 - 1 380,76), яка підлягає стягненню з відповідачки.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 200 грн.
З огляду на те, що за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволені на 62 %, витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно зазначеному співвідношенню.
Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 224 грн (5 200 ? 62 %).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за можливе зарахувати суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що в загальному становить 3 345 грн 12 коп. (3 224 + 121,12).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Стаценка Олександра Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за відсотками змінити шляхом зменшення їх розміру, у зв`язку з чим абзац 2 рішення Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року викласти в наступній редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» (ідентифікаційний код 43575686, адреса: 49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 21, прим. 68,69) заборгованість за кредитним договором № С-606-009402-18-980 від 19.10.2018 у розмірі 107 343 (сто сім тисяч триста сорок три) грн 01 коп, з яких 74 947 941 грн 55 коп - заборгованість по тілу кредиту та 32 395 грн 75 коп - заборгованість по відсоткам.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» (ідентифікаційний код 43575686, адреса: 49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 21, прим. 68,69) судові витрати у розмірі 3 345 (три тисячі триста сорок п`ять) грн 12 коп.
В решті рішення Богуславського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура