ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м.Дніпро Справа № 904/4129/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач) 
суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,
секретар судового засідання: Абадей М.О.
представники сторін: 
від позивача: Остапенко П.В.
розглянувши апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2025 року у справі № 904/4129/25 (суддя Дичко В.О.)
за позовом Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп.Дмитра Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс” (18005, Черкаська область, м.Черкаси, бул. Шевченка, буд. 336А, код ЄДРПОУ 40264058) 
про стягнення 2 910 793,08 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2025 року у справі № 904/4129/25 у задоволенні заяви Дніпровської міської ради від 22.07.2025 року № 7/11-1630 (вх. № зз-86/25 від 29.07.2025) про забезпечення позову відмовлено.
Витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову покладено на заявника.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
- позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56, є сформованою у відповідності до вимог ч. 9 ст. 791 Земельного кодексу України;
- необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи. Оскільки земельна ділянка, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56, не є сформованою, то суд не може визначити достовірно площу земельної ділянки, що впливає на розмір безпідставно збережених коштів;
- у даній справі наявність обов`язку у Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс” сплатити грошові кошти підлягає доведенню під час розгляду справи по суті;
- позивачем не надано суду доказів, які би свідчили, що відповідачем вчиняються будь-які дії щодо відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна з метою уникнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також не доведено, що невжиття заходів щодо забезпечення позову в даній справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала не відповідає нормам процесуального права, постановлена при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала господарського суду скасуванню.
Скаржник наводить наступні доводи:
- відповідач здійснює фактичне користування земельною ділянкою комунальної форми власності за адресою: м. Дніпро, Набережна Заводська, 56, у зазначених межах площею 0,4291 га, відповідно до Акту обстеження земельної ділянки від 30.06.2025 року № 0354, складеного Департаментом державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради за результатами безпосереднього виходу на місцевість;
- відповідач не надав доказів в спростування вказаного розміру земельної ділянки;
- скаржник вважає, що для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки;
- відповідно листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 09.05.2025 року №22249/5/04-36-04-05-12 протягом 2022-2025 років відповідач самостійно декларує площу займаної земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, Набережна Заводська, 56, у розмірі 0,7 га, що в 1,63 рази більше, ніж заявлена позивачем площа для здійснення розрахунку;
- у відповідача наявна можливість розпоряджатися коштами, які знаходяться на його рахунках і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, що може утруднити виконання судового рішення;
- 14.08.2025 року відповідач подав до суду першої інстанції балансову довідку, яка має ознаки фальсифікації, та значно різниться з балансовими відомостями відповідача, які містяться у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та щорічно подаються ним до податкових органів.
Скаржник просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2025 року у справі № 904/4129/25; задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, участь свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).
Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до матеріалів справи, апеляційна скарга прийнята до розгляду ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.11.2025 року.
Передбачений ст.273 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги вичерпано. 
Відповідно до положень ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу на підставі тих доказів, які були предметом дослідження судом першої інстанції. Додаткові докази до суду апеляційної інстанції не надано.
Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України наділяє сторони процесуальними правами, серед яких право брати участь у судових засіданнях.
Суд враховує, що явка представників сторін в засідання суду обов`язковою не визнавалась. 
Також суд зазначає, що сторонам надано можливість реалізовувати свої повноваження представництва шляхом участі в засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку ст. 197 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, відповідач не був позбавлений можливості забезпечити у засідання суду участь повноважного представника, однак, таким правом не скористався.
За викладених обставин колегія суддів вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
З матеріалів справи вбачається, що Дніпровська міська рада до подання позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс” про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою в сумі 2 910 793,08 грн, звернулась до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт у межах суми стягнення в розмірі 2 910 793,08 грн на:
- нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс” (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1200921212101), а саме: автозаправну станцію з магазином, до складу якої входять: АЗС з магазином літ. А-1 загальною площею 105,2 кв.м, навіс літ. Б, хоз. будівля (тимч.) літ В, № 1 очисна споруда, № 2 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 3 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 4 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 5 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 6 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 8 колонка паливороздавальна, № 9 колонка паливороздавальна, № 10 колонка паливороздавальна, № 11 колонка паливороздавальна, № 12 пристрій прийому та зливу палива, № 13 цінове табло, № 14 ємність для зберігання зріджених вуглеводних газів, № 15 колонка газороздавальна, № 16 блискавковідвід, № 17 блискавковідвід, № 18 блискавковідвід, № 19 яма вигрібна, № 20 септик, № 21 очисна споруда, № 22 очисна споруда, І - замощення, ІІ - замощення, ІІІ - замощення, ІV - замощення, за адресою: м.Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56;
- грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс”. 
В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначав, що предметом спору є стягнення до місцевого бюджету Дніпровської міської ради грошових коштів у сумі 2 910 793,08 грн, набутих без достатньої правової підстави.
Дніпровська міська рада вважала, що існує реальна загроза утруднення виконання рішення, якщо воно буде ухвалено на користь позивача, оскільки нерухомість, розміщена на земельній ділянці, може бути відчужена, а грошові кошти – виведені з рахунків.
На думку позивача, що піддані арешту грошові кошти мають бути обмежені розміром суми стягнення, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.
Дніпровська міська рада з метою обґрунтування застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно та грошові кошти на рахунках зазначала, що обрані заходи забезпечення позову не порушують права відповідача, є пропорційними, обґрунтованими, співмірними та адекватними, сприятимуть ефективному поновленню порушених прав у разі задоволення позову.
Отже, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала господарського суду, якою відмовлено позивачу у вжитті заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Водночас сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Частиною 1 ст. 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмету позову та не повинні порушувати права інших осіб.
Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Між тим, відмовляючи в задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції навів доводи, які стосуються спору по суті- щодо сформованості земельної ділянки, її розміру. 
Скаржник за доводами апеляційної скарги спростовує саме ці посилання суду. Але, вказані обставини не підлягають дослідженню під час вирішення питання про забезпечення позову.
В даному випадку колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем заявлено про накладення арешту на майно відповідача та грошові кошти, належні відповідачу, однак в межах заявленої суми позову.
Під час розгляду, заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
Водночас забезпечення позову має бути спрямоване проти дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22, розглядаючи питання забезпечення позову у справах про стягнення заборгованості, сформулювала такі висновки:
- у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23);
- можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. У разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника. Необхідно відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів (пункт 24);
- накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі спору, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами (пункт 30);
- за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення суми позову доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів (пункт 31).
Колегія суддів звертає увагу, що інформація щодо діяльності та фінансового стану відповідача (в тому числі відомості стосовно комерційної діяльності, фінансово-економічного стану, а також відомості про банківські рахунки відповідача та проведені за ними операції) може бути обмеженою для позивача.
Сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та обґрунтувати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а не подати докази вчинення боржником дій, спрямованих на відчуження його майна/грошових коштів, розпорядження ними тощо, ураховуючи, що право власника на таке відчуження/розпорядження у будь-який момент, який (момент волевиявлення) неможливо ні передбачити, ні відстежити позивачем.
За таких обставин (звернення із позовом про стягнення грошових коштів), саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема, й ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.10.2022 року у справі № 905/446/22.
Апеляційний суд вважає, що саме відповідач має можливість повно доводити наведені обставини, зокрема, спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що може свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 року у справі №908/2382/21 зазначив, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17).
У вирішенні питання про забезпечення позову колегія суддів вважає обґрунтованими доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для забезпечення позову, а відтак, заява Дніпровської міської ради про забезпечення позову підлягає задоволенню.
Разом з тим, накладення арешту, як на кошти, так і на майно відповідача (окремо на те, і на інше - у повній сумі спору, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
Апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять доказів достатності / недостатності грошових на рахунках відповідача, останній також не надав відповідних доказів під час апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову. 
Тому апеляційний суд (за відсутності доказів достатності коштів на рахунках відповідача) дійшов висновку щодо доцільності накладення арешту на нерухоме майно в межах суми позову (2 910 793,08 грн). 
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.06.2025 року, яка надана позивачем до позовної заяви, вбачається, що майно, на яке позивач просив накласти арешт, належить відповідачу у цій справі.
Апеляційний суд акцентує увагу щодо необхідності наведення мотивування доцільності та необхідності вжиття заходів забезпечення позову. 
В даному випадку слід виходити з того, що доцільність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову, а необхідність полягає в можливості відповідача в будь-який момент відчужити майно. 
Колегія суддів відхиляє клопотання позивача в частині необхідності накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс”. 
Вище зазначено доводи щодо неможливості подвійного забезпечення позову.
В даному випадку накладення арешту на майно, на думку колегії суддів, є більш ефективним заходом забезпечення позову.
Отже, підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції допустив оцінку позовних вимог по суті, не дослідивши обґрунтованість доводів позивача щодо наявності підстав для забезпечення позову. Вказане є порушенням норм процесуального права.
Згідно ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу належить скасувати, прийняти нове рішення про часткове задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту на майно в межах суми позову.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.
Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2025 року у справі № 904/4129/25 скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Заяву Дніпровської міської ради про забезпечення позову задовольнити частково.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту: на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс” (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1200921212101), а саме: автозаправну станцію з магазином, до складу якої входять: АЗС з магазином літ. А-1 загальною площею 105,2 кв.м, навіс літ. Б, хоз. будівля (тимч.) літ В, № 1 очисна споруда, № 2 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 3 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 4 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 5 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 6 ємність для зберігання паливно-мастильних матеріалів, № 8 колонка паливороздавальна, № 9 колонка паливороздавальна, № 10 колонка паливороздавальна, № 11 колонка паливороздавальна, № 12 пристрій прийому та зливу палива, № 13 цінове табло, № 14 ємність для зберігання зріджених вуглеводних газів, № 15 колонка газороздавальна, № 16 блискавковідвід, № 17 блискавковідвід, № 18 блискавковідвід, № 19 яма вигрібна, № 20 септик, № 21 очисна споруда, № 22 очисна споруда, І - замощення, ІІ - замощення, ІІІ - замощення, ІV - замощення, за адресою: м.Дніпро, вул. Набережна Заводська, 56 в межах суми стягнення 2 910 793,08 грн.
В іншій частині заяви відмовити.
Постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її ухвалення незалежно від її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили, тобто до 25.02.2029 року.

Стягувач: Дніпровська міська рада (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75; код ЄДРПОУ 26510514)

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю “Лідер Фінанс” (18005, Черкаська область, м.Черкаси, бул. Шевченка, буд. 336А, код ЄДРПОУ 40264058) 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена у повному обсязі 17.03.2026 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков