Справа № 161/19110/25 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/418/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 16 червня 2024 року між TOB «Оптимальні кредити» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №579071513 на суму 7800 грн. Відповідно до договору факторингу №20/0324-01 від 20.03.2024 року право грошової вимоги за вказаним договором перейшло до ТОВ «Таліон Плюс».
Відповідно до договору факторингу № 27/0225-01 від 27 лютого 2025 року між TOB «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» та на підставі Реєстру прав вимоги №1 від 27.02.2025 року до вказаного договору позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 28548 грн.
На підставі наведеного, враховуючи, що договірні зобов`язання щодо повернення суми боргу не виконані боржником, позивач просив суд стягнути з відповідачки в свою користь кредитну заборгованість у розмірі 28584 грн, яка складається із: 7800 грн – тіла кредиту, 16848 грн – заборгованості за процентами, 3900 грн – неустойки, а також суму понесених судових витрат.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 579071513 від 16.06.2024 року в розмірі 24 648 грн та понесені витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2414 грн 34 коп. В задоволенні решти вимог відмовлено.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд не звернув увагу на те , що позивач не надав належні докази факту переходу права вимоги за кредитним договором № 579071513 від 16 червня 2024 року від первісного кредитора до позивача. Вказує, що матеріали справи не містять реєстру прав вимоги до договору факторингу №27/0225-01, а також інформацію стосовно розміру плати, яку позивач мав провести фактору за набуте право вимоги.
Звертає увагу, що договір факторингу №27/0225-01 від 27.02.2025 року не підписаний однією зі сторін, а саме ТОВ «Таліон Плюс», що ставить під сумнів факт належного укладення цього договору. Отже, між первісними кредиторами та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на час укладення договору відступлення прав вимоги не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору.
Отже, вважає, що оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги відносно неї, як боржника у зобов`язанні, не набуло, то таке право не було передане цим товариством на підставі договорів факторингу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, покликаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення. 
Відповідно до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи, як малозначну, виходячи із ціни даного позову (28548 грн).
За частинами першою, другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити з таких підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому кредитним договором №579071513 від 16 червня 2024 року, належним чином не виконала та кредитні кошти не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 24648 грн, яка підлягає стягненню, без урахування неустойки у розмірі 3900 грн, а тому майнові права позивача підлягають захисту.
Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом установлено, що 16 червня 2024 року між TOB «Оптимальні кредити» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір кредитної лінії №579071513, згідно з умовами якого останній було надано кредит у формі траншу в розмірі 7800 грн (а.с. 6-17). 
Факт отримання кредитних коштів підтверджено позивачем платіжним дорученням про перерахування ТОВ «Оптимальні кредити» через АТ «Райффайзен Банк» на вказаний у договорі позичальницею рахунок на платіжну картку № НОМЕР_1 (а.с.18).
Враховуючи умови надання кредитних коштів, можна дійти висновку, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і вона має можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак будь-яких належних доказів для спростування даної обставини відповідачем не надано.
Встановлено, що в порушення умов договору відповідач не виконувала належним чином взяті на себе боргові зобов`язання, оплату заборгованості не здійснювала.
20 березня 2024 року між ТОВ «Оптимальні кредити» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №20/0324-01, за яким право грошової вимоги клієнта до боржників за кредитними договорами, строк платежу за якими настав або виникне в майбутньому, перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» .
Відповідно до реєстру боржників №7 від 14 червня 2024 року до договору факторингу №20/0324-01,укладеного між ТОВ «Оптимальні кредити» та ТОВ «Таліон Плюс», право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №57971513 також перейшло до ТОВ «Таліон Плюс».
27 лютого 2025 року між TOB «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27/0225-01. Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 27 лютого 2025 року до вказаного договору позивач набув права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором у сумі 28548 грн, яка складається з: 7800 грн – заборгованість за основним боргом, 16848 грн – заборгованість за відсотками, 3900 грн - неустойка (а.с.26).
Отже, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих у кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як убачається з матеріалів справи, даний кредитний договір був укладений сторонами в електронній формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч.1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді. При цьому відповідачка через особистий кабінет на вебсайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою договір позики не був би укладеним сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки ОСОБА_1 .
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідачки щодо непідтвердження факту укладення нею договору спростовано матеріалами справи.
Всупереч умовам укладеного договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а також виконання інших зобов`язань у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, що видно із наданого позивачем розрахунку.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У цій справі позичальник не довела належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, внаслідок чого в неї виникла заборгованість. 
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача є безпідставними та спростовуються дослідженими судом доказами. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року у справі №727/2790/25 виклав такі висновки: допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. 
Наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). 
Майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що право вимоги за договором позики №579071513 від 16 червня 2024 року, відступлене ТОВ «Оптимальні кредити» як первісним кредитором ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу № 20/0324-01 від 20 березня 2024 року та в подальшому - позивачу ТОВ «ЄАПБ» на виконання договору факторингу №27/0225-01 від 27 лютого 2025 року обґрунтовано належить позивачу та підтверджене належними доказами, оскільки копії названих договорів, у встановленому законом порядку завірених уповноваженим представником позивача додано до матеріалів позовної заяви, а тому посилання відповідача на відсутність права грошової вимоги за кредитним договором не заслуговує на увагу.
Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, висловлених у своїх постановах щодо належних доказів, які засвідчують факт набуття прав вимоги за кредитним договором, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшли всі права щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором № 579071513 від 16 червня 2024 року. 
Договір, укладений між відповідачем та первісними кредитором, договір факторингу укладений між первісними кредиторами та ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів.
Разом з тим, за змістом положень частини першої, другої статті 1082 ЦК України закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.
Однак, заперечуючи право вимоги позивача до неї за спірним кредитним договором, відповідачка ОСОБА_1 доказів погашення боргу первісному кредитору суду також не надала. 
Щодо доводів з приводу розміру заборгованості слід зазначити наступне.
Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 27 лютого 2024 року до вищевказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» від попереднього кредитора було передано право вимоги до відповідачки за кредитом у розмірі 28548 грн, з яких: 7800 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 16848 грн – заборгованість за відсотками; 3900 грн – неустойка.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
На основі аналізу цих правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 у постанові від 28.03.2018 року вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача в подальшому забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як убачається із норм ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору в частині своєчасності сплати боргу відповідачем не виконано, що тягне можливість примусового стягнення простроченої суми за вищевказаним кредитним договором.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за спірним кредитним договором у розмірі 24 648 грн з яких: 78000 грн - основного боргу, 16848 грн – відсотки.
Щодо стягнення з відповідачки заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 3900 грн, суд правильно покликався на дію Законів України, якими затверджувались Укази Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до яких неодноразово продовжено дію воєнного стану в Україні. 
Згідно з пунктом 18 «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Покликаючись на такі обставини, суд у частині стягнення заборгованості за штрафними санкціями в сумі 3900 грн відмовив, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Разом з тим, установлено, що заборгованість за процентами була нарахована позивачем за процентною ставкою 1,5% в день, як передбачено умовами договору (п.8.3 договору) і суд першої інстанції взяв цей розрахунок до уваги.
Відповідно до п.1.1.3 договору кредитної лінії № 579071513 денна процентна ставка – загальні витрати за кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка за користування кожним окремим траншем не може перевищувати граничного значення, встановленого Законом на день отримання такого траншу.
Згідно із п.1.1.5. договору дисконтний період кредитування – період користування кредитом. Протягом якого позичальник має право отримувати нові транші у межах встановленого кредитного ліміту, у тому числі у разі часткового погашення кредиту протягом строку дії договору.
Як визначено сторонами в п.1.1.37. договору, транш – це операція щодо надання кредиту позичальнику в рамках погодженого кредитного ліміту.
Отже, п.2.3. договору обумовлено, що кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 7800 грн.
Позичальнику за договором надано дисконтний період кредитування строком на 25 днів, протягом якого позичальник може ініціювати отримання чергового траншу при певних умовах.(п.3.1,3.2 договору).
Сторони узгодили, що для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 25 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 2925 грн (п.3.3. договору кредитної лінії).
В п.3.4 договору зазначено, що ініціювання позичальником пролонгації чи поновлення дисконтного періоду є конклюдентною дією, спрямованою на застосування тих чи інших передбачених цим договором умов користування кредитом без зміни строку дії договору.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано жодних доказів того, що після отримання першого траншу кредиту в сумі 7800 грн відповідачка ОСОБА_1 сплатила передбачені договором проценти повністю чи частково у визначений дисконтний період, оскільки з розрахунку заборгованості слідує, що нею взагалі жодних коштів на погашення кредитної заборгованості не вносилось. А також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що позичальницею ініціювалось питання продовження дисконтного періоду чи отримання наступних траншів.
Разом з тим, і зі змісту наданих суду доказів (паспорта споживчого кредиту, договору кредитної лінії, розрахунків заборгованості) також видно, що умови договору передбачали основний (дисконтний) 25-денний строк кредитування для окремого (першого) траншу кредиту. 
Отже, суд вважає, що договором встановлено строк кредитування – 25 днів з дня видачі кредиту.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що згідно із ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Вказана норма була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-ІХ та набрала чинності 24 грудня 2023 року.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Частиною 2 ст. 627 ЦК України також передбачено, що у договорах за участю фізичної особи – споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Отже, укладаючи 16 червня 2024 року договір кредитної лінії №579071513, який за своєю суттю є договором споживчого кредитування, ТОВ «Оптимальні кредити» не мало права визначати денну проценту ставку у розмірі 1,50%, оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% на день.
Суд першої інстанції не звернув увагу на ці обставини, не врахував норми діючого законодавства, що регулюють зазначені правовідносини, та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів у повному обсязі.
У справі яка розглядається, за умовами укладеного між сторонами договору №579071513 від 16 червня 2024 року, строк кредитування за першим траншем визначено у 25 днів. Відтак, у межах строку кредитування відповідач повинна була повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків.
Таким чином, як уже зазначалось, за кредитним договором №579071513 від 16 червня 2024 року відповідач отримала кредит у розмірі 7800 гривень на строк 25 днів.
Визначаючи розмір заборгованості за процентами, слід виходити зі ставки 1% на день та строком користування коштами 25 днів, а тому розмір відсотків за користування кредитом має становити 1950 гривень (7800 грн х 1% х 25дн.). 
Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 9750 гривень (7800 грн заборгованості за тілом кредиту та 1950 грн - за процентами). 
За таких обставин через порушення судом норм матеріального права, тобто не застосування вимог закону, який підлягав до застосування при визначенні суми заборгованості за кредитним договором, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – зміні в частині суми заборгованості, що підлягає стягненню.
В решті доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що судове рішення колегія суддів змінює в частині суми заборгованості, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України змінюється сума судового збору, що підлягає до відшкодування пропорційно до задоволених вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
При зверненні з позовом до суду ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» сплатило судовий збір у сумі 3028 грн, а відповідач за подання апеляційної скарги - 4542 грн.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та вимог апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог, а саме 1034,06 грн (тобто 34,15%), а на користь відповідача з позивача - 2990,90 грн (65,85% задоволених вимог апеляційної скарги). 
Оскільки відповідно до норм ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні і в такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, то з позивача на користь Мельник слід стягнути 1956,84 грн судових витрат (2990,90 грн -1034,06 грн).
За змістом частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 02 квітня 2026 року, тобто дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2025 року в даній справі в частині стягнення кредитної заборгованості та стягнення судових витрат змінити, виклавши резолютивну частину рішення у новій редакції.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №509071513 від 16 червня 2024 року в розмірі 9750 грн (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 1956 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 84 копійки витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді