Справа № 368/939/25 
2/368/198/26
Рішення 
Іменем України
"03" квітня 2026 р. Кагарлицький районний суд Київської області
в складі: головуючого судді Шевченко І.І.
за участю секретаря Назаренко А.І.
представника позивача ОСОБА_1 адвокат Палієнка О.А.
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шипілова О.В.
та представника третьої особи ПрАТ «СК «Інтер-поліс»» Хаєцької О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик в режимі відео конференції цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс»» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП, -
в с т а н о в и в:
представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошові кошти у розмірі 192 803,36 гривень в якості компенсації шкоди, завданої ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, обґрунтовуючи вимоги наступним.
05.06.2024 року приблизно о 13 годин 43 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Гната Юри, 7Б, ОСОБА_2 , здійснюючи керування транспортним засобом марки Skoda, д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважним, під час зміни напрямку руху не переконався що це буде безпечно, не пропустив транспортний засіб марки «КІА», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався в попутному напрямку руху під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок чого здійснив зіткнення з даним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів. 
Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.п. 2.3 (б), 10.1 Правил дорожнього руху. 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 була вимушена звернутися за медичною допомогою, а транспортні засоби марки Skoda, д.н.з. НОМЕР_2 , та марки «КІА», д.н.з. НОМЕР_3 , отримали суттєві механічні пошкодження. 
Про настання страхового випадку було повідомлено ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс».
Наприкінці червня 2024 року судовим експертом Петрушанком Вадимом Федоровичем був складений висновок експерта №108 від 21.06.2024 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Kia ProCeed, реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок ДТП, на дату оцінки складає 322 803,36 гривень. 
Про результати проведення експертного дослідження ОСОБА_5 повідомляв ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс» та ОСОБА_2 . 
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від №759/13624/24 від 18 липня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. 
За страховим полісом №220392819 ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс» був складений акт №1759/13759/59/24 від 13.09.2024 року. 
На підставі вказаного акта ОСОБА_1 , як власник автомобіля марки «КІА», д.н.з. НОМЕР_3 , 13.09.2024 року отримав від ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс» грошове відшкодування у розмірі 130 000,00 гривень. 
В той же день ОСОБА_1 здійснив переказ отриманих грошових коштів у розмірі 130 000,00 гривень на користь своєї дружини – ОСОБА_6 , адже подружжям було узгоджено, що саме вона буде здійснюватиме пошук майстра для ремонту пошкодженого транспортного засобу та здійснюватиме фактичну оплату його послуг. 
Звернувшись до станції технічного обслуговування та ремонту автомобілів, ОСОБА_6 отримала від ФОП ОСОБА_7 рахунок-фактуру №18/24 від 18.09.2024 року, в якому був зазначений перелік ремонтних робіт необхідних для відновлення автомобіля до стану, мінімально необхідного для можливого користування автомобілем за призначенням. Вартість деталей та робіт по ремонту автомобіля відповідно до рахунку-фактури №18/24 від 18.09.2024 року склала 236 690,00 гривень. 
Після цього ОСОБА_1 та ОСОБА_4 засобами мобільного зв`язку зв`язувались з представником ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс» та ОСОБА_2 і повідомили їм, що: (1) страхової виплати у розмірі 130 000,00 гривень є недостатньо для проведення відновлювальних та ремонтних робіт; (2) вартість ремонтних робіт, хоч і є нижчою за експертну оцінку у розмірі 322 803,36 гривень, однак розмір страхового відшкодування (130 000,00 гривень) є значно нижчим за реальну вартість відновлення автомобіля - 236 690,00 гривень. 
ОСОБА_2 у телефонній розмові повідомив, що він не має наміру здійснювати жодних виплат на користь потерпілого, адже його цивільна відповідальність застрахована, а надлишок витрачених коштів (тобто коштів, що виходять за межі страхової виплати) мають бути сплачені самим потерпілим або потерпілий має провести відновлювальні та ремонтні роботи в межах розміру страхового відшкодування, тобто в межах 130 000,00 гривень. 
Представник ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс» повідомив, що страхова компанія вже здійснила виплату відповідно до сформованої компанією оцінки вартості пошкоджень автомобіля у встановлених межах. Не дивлячись на відповідну позицію ОСОБА_2 та страхової компанії, ОСОБА_1 передав автомобіль ФОП ОСОБА_7 для проведення відновлювальних та ремонтних робіт відповідно до рахунку-фактури №18/24 від 18.09.2024 року. 
Для цього ОСОБА_6 перерахувала на користь ФОП ОСОБА_7 119 000,00 гривень, а в подальшому також сплатила йому 11 000,00 гривень готівкою. 
Наразі ремонт автомобіля завершений, однак за ОСОБА_1 залишається заборгованість перед ФОП ОСОБА_7 за виконані роботи у розмірі 106 690,00 гривень у зв`язку з тим, що різниця між реальною вартістю робіт та страховою виплатою не була покрита ОСОБА_2 . 
Відповідач фактично відмовляється здійснювати компенсацію завданої ним шкоди у відповідному розмірі. 
Згідно з ч. 1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). 
Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України , особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 
Таким чином, за відсутності добровільного відшкодування шкоди ОСОБА_2 у розмірі, що складає різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням), вбачається необхідність у зверненні до суду за захистом прав та інтересів позивача. 
Оригінали поданих доказів, крім електронних документів, рапорту поліції, акту огляду №13759 (дефектна відомість) від 18.06.2024 року, перебувають у позивача. 
Позивач намагався вирішити спір у позасудовому порядку шляхом переговорів, однак це не надало результатів. 
У серпні 2025 року позивачем у справі був отриманий відзив на позовну заяву, відповідно якого вбачається, що відповідач вважає неналежними докази витрат позивача на ремонт авто у розмірі 236 690,00 гривень. 
Позиція відповідача зводиться до того, що оплата ремонтних робіт дружиною позивача – ОСОБА_6 не є належним підтвердженням витрат позивача, а рахунок-фактура був сформований на замовлення пані ОСОБА_8 . 
Водночас відповідач не врахував об`єктивні обставини справи: (1) ОСОБА_4 здійснювала керування транспортним засобом під час ДТП, що відбулось за участю відповідача; (2) саме силами ОСОБА_4 за вказівкою дружини позивача ОСОБА_6 , пошкоджений автомобіль був доставлений до ремонтної станції ФОП ОСОБА_7 , який сформував рахунок на ім`я особи, що доставила автомобіль; (3) ОСОБА_6 використовувала для оплати ремонтних робіт грошові кошти у розмірі 130 000,00 гривень, отримані її чоловіком від страхової компанії, що підтверджується наданими доказами. 
На підтвердження своєї позиції представник відповідача посилається на положення ст.. ст. 77, 79, 80, 83 ЦПК України, стверджуючи, що докази, які подані з позовною заявою не відповідають обставинам, які написані в самому тексті позовної заяви, а отже є неналежними, недостовірними та недостатніми та не обґрунтовують позовні вимоги повністю. 
У відзиві помилково зазначається, що про подання інших доказів в позовній заяві не вказувалося. 
Водночас, до позовної заяви був долучений висновок експерта №108 від 21.06.2024 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Kia ProCeed, реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок ДТП, на дату оцінки складає 322 803,36 гривень. 
Про результати проведення експертного дослідження ОСОБА_5 повідомляв ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс» та ОСОБА_2 . 
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: (1) письмовими, речовими і електронними доказами; (2) висновками експертів; (3) показаннями свідків. 
Згідно частин 1, 4 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 
Беручи до уваги, що відповідач посилається на неналежність доказів звернення позивача (його дружини) до ФОП ОСОБА_7 та оплати позивачем (його дружиною) витрат на проведення ремонтно-відновлювальних робіт, тобто відповідач стверджує про невчинення позивачем дій та відсутність певної події (оплати робіт), позивач вважає необхідним, підтримуючи свої позовні вимоги в частині визначення розміру завданої відповідачем шкоди, посилатися на висновок експерта №108 від 21.06.2024 року. 
Як вже було зазначено вище, розмір матеріальної шкоди завданої відповідачем згідно висновку експерта №108 від 21.06.2024 року складає 322 803,36 гривень, що є більшим ані ж позовні вимоги ОСОБА_1 у розмірі 236 690,00 гривень.
Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку сума судових витрат складає 25 000,00 гривень, включаючи витрати на правничу допомогу.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шипілов О.В. просить суд відмовити позивачу у позові повністю у справі №368/939/25, обґрунтовуючи наступним.

Позов складено та подано до суду представником позивача, адвокатом Палієнком Олександром Андрійовичем, який виклав обставини справи, які протирічать доказам, які ним же подано, та спростовують обгрунтування позову на користь позивача. 
Так, на думку представника позивача розмір завданої відповідачем шкоди внаслідок ДТП становить 106 690,00 грн. При визначенні її розміру представник позивача виходив з того, що реальна вартість відновлення автомобіля склала 236 690,00 грн., яка доводилася рахунком-фактурою №18/24 від 18.09.2024 року, де після вирахування отримання страхового відшкодування від ПрАТ «СК «Інтер-поліс» в сумі 130 000 грн., розмір завданих збитків склала різниця в сумі 106690,00 грн. (236690 – 130000= 106690). 
При цьому представник позивача зазначає, що позивач передав автомобіль для ремонту до ФОП ОСОБА_7 і якому вже інша особа - ОСОБА_6 перераховувала для ремонту авто кошти в сумі 119 000 грн. та 11 000 грн. готівкою. В той же час, з доказів вбачається, що замовником рахунку-фактури №18/24 від 18.09.2024 року була особа під прізвищем « ОСОБА_8 », яка не є власником ,а ні уповноваженою особою позивача. 
В самому рахунку-фактурі назви товару не мають відповідних артикулів та ідентифікаторів, які б могли дати змогу визначити їх належність до автомобілю, який підлягав ремонту. Крім того, рахунок-фактура містить великий перелік робіт, який чомусь вимірювався ФОП ОСОБА_7 в штуках, а не нормо-годинах, що унеможливлює підрахунок витраченого часу на ремонт авто!!! 
Також, як вбачається з печатки підприємця, ФОП ОСОБА_7 є зареєстрованим в селищі Борщів, Борщівського району Тернопільської області, а в м. Києві не має ні власних, ні орендованих приміщень, призначених для ремонту легкових автомобілів. 
Більше того, доказів перерахування на користь ФОП ОСОБА_7 коштів в сумі 119 000 грн. відсутні, отримання готівкових коштів в сумі 11 000 грн. – відсутні. 
Навпаки, з наданих доказів вбачається, що ОСОБА_7 отримав кошти в сумі 50 000 грн. від іншої фізичної особи, а не позивача, для поповнення рахунку, що ніяк не пов`язано з його підприємницькою діяльністю та не може слугувати доказом оплати за виконання робіт. 
Таким чином, слід зробити висновок, що позивач вищевказаний рахунок фактуру не замовляв, доказів передачі автомобіля на ремонт до ФОП ОСОБА_7 не надав, доказів оплати таких робіт не надав. 
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). 
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). 
Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з ч.4 ст.83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Як вбачається з вищевикладеного, докази, які подані з позовною заявою не відповідають обставинам, які написані в самому тексті позовної заяви, а отже є неналежними, недостовірними та недостатніми та не обгрунтовують позовні вимоги повністю. 
Про подання інших доказів в позовній заяві не вказувалося. Також, з позову вбачається, що позивач скористався професійного правничою допомогою, де її розмір орієнтовно складе 25 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. 
У відповідності до ч. 3 ст. 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. 
Попередній розрахунок суми судових витрат складається з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. 
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Такої заяви представником позивача не подавалося, доказів витрат позивачем на професійну правничу допомогу не надавав.

Представник третьої особи в особі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»» просить залучити до матеріалів справи поліс обов`язкового страхування та заяву погодження розміру страхового відшкодування, обґрунтовуючи наступним.
В провадженні суду знаходиться справа № 368/939/25 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Відповідно до абз. 2 п. 36.2 ст.36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. 
Таким чином, керуючись принципами диспозитивності між страховиком та потерпілою особою було узгоджено суму страхового відшкодування у розмірі 130 000,00 грн. 
Верховний Суд з приводу застосування норма права висловив наступну правову позицію викладену у постанові від 13 грудня 2023 року по справі № 759/28079/21: «75. Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. 76. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. В підписаному ОСОБА_1 узгодженні зазначено, що воно складено у відповідності до вимог пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, а узгоджена сума страхового відшкодування є остаточною та перегляду, оскарженню не підлягає. Після сплати узгодженої суми всі зобов`язання страховика щодо виплати страхового відшкодування за цим страховим випадком вважаються припиненими. 
Тобто, за змістом вказаного узгодження ОСОБА_1 , діючи добровільно, на власний розсуд погодилась із розміром страхового відшкодування ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в сумі 120 000 грн. та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до страхової компанії суперечить як попередній поведінці ОСОБА_1 , так і засадам розумності та диспозитивності. Відомостей про те, що ОСОБА_1 підписала вказане узгодження під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або не усвідомлюючи значення своїх дій, матеріали розглядуваної справи не містять. Оскільки Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду і Великою Палатою Верховного Суду справа була повернута на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів з огляду на встановлені у справі обставини, принципи (засади) приватного права та наявність висновків Верховного Суду у постановах від 21 березня 2018 року в справі № 569/13697/15-ц та від 10 червня 2020 року в справі №333/2096/17, які помилково не були враховані судами попередніх інстанцій, вважає за можливе ухвалити власне рішення по суті вирішення спору. 
Згідно із частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також в частині стягнення судових витрат з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову». Отже, страховик виконав свій обов`язок перед потерпілою особою та відшкодував у повному обсязі нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шляхом досягнення згоди щодо розміру страхового відшкодування.

Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
При цьому суд зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 911/792/18.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 05.06.2024 приблизно о 13.43 годин, в м. Києві, по вул. Г.Юри, керуючи автомобілем «Шкода», д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважним, під час зміни напрямку руху не переконався що це буде безпечно, не пропустив автомобіль «КІА», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався в попутному напрямку руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з даним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.п. 2.3 (б), 10.1 Правил дорожнього руху.
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2024 року у справі № 759/13624/24, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, що становить 850 грн. 00 коп. (а.с. 6).
У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина відповідача ОСОБА_2 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню.
Також, судом встановлено, що на час здійснення дорожньо-транспортної пригоди був діючим поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 220392819, страховик – Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "Інтер-поліс", страхувальник – ОСОБА_9 , зі строком дії з 20.04.2024 року по 19.04.2025 року включно, забезпечений транспортний засіб марки «Skoda» моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 160000,00 грн., розмір франшизи - 0,00 грн. (а.с. 154).
Відповідно до положень п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
ПрАТ СК " Інтер-поліс " 13.09.2024 року здійснило виплату страхового відшкодування позивачу у зв`язку зі зчиненою дорожньо-транспортною пригодою в сумі 130 000,00 грн.
Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Що стосується твердження представника відповідача щодо визнання висновку експерта недопустимим, то слід зазначити наступне.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).
За змістом частин першої та сьомої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
Відповідно до частини сьомої статті 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №523/2420/16-ц (провадження № 61-20696св19) зазначено, що згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Можливість складання висновку за зверненням учасника справи передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України.
В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №372/1862/17 (провадження № 61-10937св19) наведено правовий висновок про те, що:
«Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. Відповідно до статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Таким чином, законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду, а і на замовлення учасника справи».
В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №523/7567/20 (провадження № 61-18501св20) зазначено, що: «судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом».
З висновку експерта № 108 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодження колісного транспортного засобу Kia ProCeed реєстраційний №AІ0158ОС від 21.06.2024 р. було визначено вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Kia Proceed, реєстраційний № НОМЕР_5 , внаслідок ДТП, на дату оцінки складає 322 803,36 грн.
Проведення дослідження доручено експерту Петрушанку Вадиму Федоровичу, який має вищу технічну та юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта, з правом проведення автотоварознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 (визначення вартості дорожніх транспортних засобів, розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу) свідоцтво №996 від 9.06.2006р. видане Міністерством Юстиції України, продовжене до 28 липня 2025р.
Дослідження виконано суб`єктом оціночної діяльності фізична особа підприємець ОСОБА_10 на підставі заяви (договору), від 18 червня 2024 р. з гр. ОСОБА_1 .
У висновку експерта № 108 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодження колісного транспортного засобу Kia ProCeed реєстраційний №AІ0158ОС від 21.06.2024 р., зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України.
Вказане також було підтверджено судовим експертом Патрушанком В.Ф. під час судового засідання 19.01.2026 року.
Окрім того, експерт ОСОБА_10 , відповідаючи на питання представника відповідача, пояснив, що він спочатку провів огляд автомобіля марки Kia ProCeed реєстраційний №AІ0158ОС, куди також був запрошений відповідач, за місцем знаходження транспортного засобу, а потім в приміщенні був написаний висновок. Під час написання висновку ним було враховано, що до моменту ДТП у автомобіля були пошкодження, та все детально описано у висновку, який він підтримує в повному обсязі.
Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданому позивачем висновку експерта, не спростував визначений розмір матеріального збитку, отже не довів, що такий визначено невірно, суд відхиляє також доводи щодо неналежності та недопустимості такого доказу як висновок експерта № 108 та вірного визначення у цьому висновку розміру матеріальних збитків, завданих позивачу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Що стосується розміру страхованого відшкодування, яку було отримано позивачем, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Враховуючи, що полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 220392819 передбачена страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 160 000 грн.
Таким чином, керуючись принципами диспозитивності між страховиком та потерпілою особою було узгоджено суму страхового відшкодування у розмірі 130 000,00 грн., про що свідчить надана представником третьої особи заява власноруч написана позивачем на адресу страхованої компанії.
Однак, суд вважає, що позивач не має права на відшкодування коштів в сумі 30 000,00 грн. з відповідача, які він мав отримати від страхової компанії, оскільки сам добровільно відмовився від вказаної суми.
Таким чином, суд, встановивши, що факт заподіяння шкоди за участі відповідача ОСОБА_2 та наявність його вини підтверджується матеріалами адміністративного провадження, що є підставою цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 , як обов`язку відшкодувати шкоду ОСОБА_1 , представником позивача надав докази про розмір витрат необхідних на ремонт пошкодженого автомобіля, тому виникає зробити висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування "більшої вірогідності", тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню шкода у розмірі 162 803,36 грн. (182 803,36 грн. - 30 000,00 грн.), а в решті вимог відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі, а судом задоволено позов у розмірі 162 803,36 грн. 00 коп., що становить 89 % від заявлених вимог, то з відповідача на користь держави підлягає стягнення витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1077 грн. 97 коп. (1211,20 х 89:100).
На підставі викладеного та керуючись ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 із змінами та доповненнями, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -
в и р і ш и в:
Збільшені позовні вимоги  ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс»» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 162 803 (сто шістдесят дві тисячі вісімсот три) грн.. 36 коп. в якості компенсації шкоди, завданої ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 1077 (одну тисячу сімдесят сім) грн.. 97 коп.
Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.
Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення, подавши безпосередньо до Київської апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення суду складено 14.04.2026 р.

Суддя І.І. Шевченко